ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2335/20 Справа № 179/1631/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2019 року 
по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, –

В С Т А Н О В И Л А:
       У вересні 2019 року позивачі звернулися до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовними вимогами до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
       Позов мотивований тим,  що вони є власниками будинку АДРЕСА_1 , хоча там і не проживають.
       Вказали, що відповідачі зареєстровані, але не проживають у вказаному будинку тривалий час – ОСОБА_3 з 2016 р., а ОСОБА_4 з 2010 р. На вимоги позивачів про добровільне звільнення житла не реагують, у зв`язку із чим порушують їх право власності на домоволодіння. Обидві відповідачки виїхали на постійне місце проживання за межі України.
       Просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
       Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог. 
       В апеляційній скарзі позивачі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

       Судом першої інстанції установлено, що згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 13 січня 2017 р., місце проживання позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 , дата реєстрації 13.06.2005 р. (а. с. 9).
       Відповідно до Акту про не проживання, підтверджується, що ОСОБА_4 з 2010 р. та ОСОБА_3 з 2016 р. не проживають в буд. АДРЕСА_1 і до сьогоднішнього дня (а. с. 11).
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не надали докази до позову, що вони є власниками будинку АДРЕСА_1 та прийшов до висновку, що право позивачів на звернення до суду з позовними вимогами про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням нічим не підтверджено. А тому заявлені вимоги є необґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

       Як вбачається із матеріалів справи, позивачами було додано до апеляційної скарги свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 52,53).
       Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.08.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Магдалинівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1434, ОСОБА_5 заповіла 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .
       Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.08.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Магдалинівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1436, ОСОБА_5 заповіла 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
       Зважаючи на викладене, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мали значення для справи, тому висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       
       Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
       Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Як встановив Верховний Суд у постанові по справі №177/595/15-й від 08.02.2018 року відповідно до статті 403 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним. мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те. що право членів сім`ї власника будинку на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік еіпмпоочас право на користування иим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла.
       Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
        Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.
        За ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним.
Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до встановленого Верховним Судом висновку у справі №125/2246/16-ц від 11.12.2018 року, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.
       Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, шо виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
       
       Як вбачається із матеріалів справи, згідно листа сільського голови Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від 07.10.2019 № 424-02/12 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 26.05.2011 року по даний час (а.с.26).

       Згідно листа сільського голови Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від 07.10.2019 № 425-02/12, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 26.05.2011 року по даний час(а.с.27).

       Доказами про не проживання можуть бути будь-які фактичні дані, зокрема: пояснення свідків, котрі підтвердять в суді факт не проживання особи в житловому приміщенні; акти про відсутність члена сім`ї протягом одного року за місцем проживання;  довідки відділення поштового зв`язку про те, що особа не отримувала поштові відправлення, які надходили на її ім`я чи особисте листування із якого вбачається, що особа дійсно змінила місце проживання;  інші докази зокрема: утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо.

       Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року було зобов`язано Жданівську сільську раду Магдалинівського району Дніпропетровської області надати довідку з якого часу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ; скласти акт чи проживають на даний час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 .

       Згідно довідки , виданою комітетом Магдалинівської селищної ради,  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована в буд. АДРЕСА_1 з 18.09.2015 року (а.с.83).
       Згідно довідки , виданою комітетом Магдалинівської селищної ради,  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована в буд. АДРЕСА_1 з 26.05.2011 року (а.с.83).

       Відповідно до Акту підтвердження проживання чи не проживання  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 від 12.03.2020 року, зазначено, що комісією у складі: в.о.старости Жданівського старостинського округу № 1 Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області Мамонова В.П. та депутата Магдалинівської селищної ради старостинського округу №1 Губаренка В.І. та свідків: ОСОБА_6 , 1951 року народження, яка проживає: АДРЕСА_3 та ОСОБА_7 , який мешкає в с. Дудківка підтверджено, що ОСОБА_3 , 1999 року народження та ОСОБА_4 , 1974 року народження, на даний час зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але не проживають. Інформації з якого часу і по якій причині, куди і коли поїхали вищевказані громадянки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 старостинський округ №1 не має (а. с. 84).
       
        Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року витребувано у Адміністрації Державної прикордонної служби України письмову інформацію чи перетинала кордон ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2010 року.

       Головним центром обробки спеціальної інформації було надано надано докази перетинання кордону ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2018 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 2015 року.

       Проте, матеріали справи не містять відомостей, що у періоди знаходження відповідачів на території України, останні знаходились за місцем реєстрації, а з наданої інформації вбачається, що їх перебування на території України у дати перетину не було тривалим. Відповідь була надана станом на травень 2020 року, а останній виїзд з території України відповідачками відбувся у лютому 2020 року та дат в”їзду у подальшому не було зазначено (а.с.100).

       Також, Магдалинівською селищною радою, було надано акт, складений комісією у складі депутата Магдалинівської селищної ради Губаренка В.І. та в.о.старости Жданівського старостинського округу № 1 Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області Мамонова В.П. та свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що ОСОБА_3 , 1999 року народження та ОСОБА_4 , 1974 року народження, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 не проживає з момента реєстрації з 2011 року. ОСОБА_3 не проживає з 2015 року. Зазначено, що останні виїхали у Російську Федерацію. Особистих речей за вказаною адресою немає (а.с.102).

       Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що поштова кореспонденція, яка була направлена ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на адресу АДРЕСА_1 , поверталась із позначкою “вибув до Росії”.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Членами сім”ї власника може бути визнано і інших осіб, якщо вони проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.
Відповідачі у справі не є членами сім”ї позивачів, доказів постійного проживання разом з позивачем та ведення спільного господарства відповідачі суду не надали. 

       Зважаючи на викладене, та враховуючи, що відповідачі дійсно виїхали до Російської Федерації, не проживають в буд. АДРЕСА_1 , особистих речей за вказаною адресою виявлено не було, що підтверджується матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

       Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, – 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – задовольнити. 
Заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2019 року – скасувати та ухвалити нове.
Позов  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням – задовольнити.
Визнати  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П.Красвітна

        І.А. Єлізаренко