ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

16 грудня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/1627/19
Головуючий у першій інстанції – Іващенко А. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1275/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Бобрової І.О., Євстафієва О.К.,
із секретарем – Шкарупою Ю.В. 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2020 року (місце ухвалення – м. Новгород-Сіверський, дата складання повного рішення – 10.09.2020)  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні прибудинковою земельною ділянкою та у виконанні робіт по переобладнанню будинку,
                                           В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні прибудинкової земельної ділянки та у виконанні робіт по переобладнанню будинку. В обґрунтування позову посилався на те, що позивачу на праві власності належить 1/4 частка будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , яке набуто на підставі судового рішення, та яким зобов`язано позивача провести переобладнання будинку, в подальшому надано дозвіл рішенням виконавчого комітету міської ради. 1/2 частка будинку належить відповідачу ОСОБА_2 , який в будинку не проживає, але там проживає його брат відповідач у справі – ОСОБА_3 з сім`єю. Прибудинкова земельна ділянка не приватизована. Позивач посилається, що декілька разів намагався виконати роботи згідно судового рішення, проте відповідач – ОСОБА_3 перешкоджає таким роботам. ОСОБА_1 позбавлений можливості використовувати за призначенням належну йому на праві власності квартиру через відсутність можливості облаштування входу до неї відповідно до судового рішення, відповідачі чинять перешкоди у користуванні прибудинковою територією та у виконанні робіт, спрямованих на отримання можливості використовувати належне йому нерухоме майно за призначенням.
У позові ОСОБА_1 просить зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 утриматися від вчинення позивачу будь-яких перешкод у вільному доступі на прибудинкову земельну ділянку будинку за адресою: АДРЕСА_1 та у виконанні робіт по переобладнанню будинку, які полягають у влаштуванні індивідуального входу шляхом влаштування дверного прорізу та встановлення подвійного дверного блоку в стіні приміщення 1-5, обов`язок виконання яких покладений на позивача рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 14.04.2019 у справі № 2-37/2009.
Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 10.09.2020 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні прибудинкової земельної ділянки та в виконанні робіт по переобладнанню будинку - відмовлено.
В обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову суд  першої інстанції послався на неналежно обраний позивачем спосіб захисту, який не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, як і не підлягає задоволенню вимога позивача щодо зобов`язання виконання окремого судового рішення у іншій справі, оскільки суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції від 10.09.2020 скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування скарги заявник посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.
У скарзі заявник посилається на те, що відповідачі чинять йому перешкоди у переобладнанні будинку, не пускають на спільну земельну ділянку з метою перешкодити виконати роботи по переобладнанню будинку, погрожуючи застосувати насильство, заважають зробити дверний проріз задля можливості користування квартирою.
За доводами апеляційної скарги рішення суду висновки суду є неправильними, заявлений позивачем спосіб захисту порушених прав є правильним, наслідком є вирішення конфлікту, та досягнення мети – здійснення переобладнання, яке дозволить позивачу користуватися квартирою.
Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, проте даний відзив не може бути прийнято судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки він поданий в порушення вимог встановлених ухвалою Чернігівського апеляційного суду про відкриття провадження у справі, у відповідності до ч. 1 ст. 360 ЦПК України.
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Судом встановлено, що згідно рішення Новогород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 14.04.2009 визнано право власності за ОСОБА_1 1/4 частину житлового будинку та відповідну частину надвірних, а також рухомих речей, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили (а.с. 4-5).
Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.06.2009  ОСОБА_1 на праві власності належить 1/4 частка будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 6).
Згідно вказаного вище рішення внаслідок поділу спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_1 визнано право власності на приміщення в будинку за адресою АДРЕСА_1 - кімнату 1-4 площею 19,4 кв. м, 1-5 площею 11,1 кв. м., а також зобов`язано ОСОБА_1 провести наступне переобладнання: влаштувати індивідуальний вхід,  влаштувавши  дверний  проріз  та встановити подвійний дверний блок в стіні приміщення 1-5; влаштувати окремий облік споживання електроенергії та переобладнати систему опалення своєї частини будинку.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, який не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, як і не підлягають задоволенню вимога позивача щодо зобов`язання виконання окремого судового рішення у іншій справі, оскільки суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення.
З висновком районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 погоджується апеляційний суд, однак такого висновку суд першої інстанції дійшов із помилкових мотивів враховуючи наступне.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.
Як вбачається з вимог позовної заяви, позивач ОСОБА_1 просить зобов`язати відповідачів утриматися від вчинення йому будь-яких перешкод у вільному доступі на прибудинкову земельну ділянку та у виконанні робіт по переобладнанню будинку, які полягають у влаштуванні індивідуального входу шляхом влаштування дверного прорізу. При цьому посилається на те, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні прибудинковою територією та у виконанні робіт, спрямованих на отримання можливості використовувати належне йому нерухоме майно за призначенням.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Отже, захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення його прав, як власника частини будинку.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).
Згідно до ч.ч.1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина перша та друга статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції у порушення наведених вище вимог процесуального закону належним чином не перевірив тверджень позивача шодо чинення перешкод з якими він пов`язував наявність підстав для задоволення позову та не оцінив подані сторонами докази.
Разом з тим, від встановлення цих фактичних обставин залежить правильне вирішення спору, оскільки на підтвердження обставин викладених у позові не надано  жодного належного і допустимого доказу, як не надано суду і посилання на наявність таких доказів.
  Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.        
Оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а саме те, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні прибудинковою територією та у виконанні робіт по переобладнанню будинку, які полягають у влаштуванні індивідуального входу шляхом влаштування дверного прорізу, які не надані ні суду першої інстанції, не приєднано належних і допустимих доказів і до апеляційної скарги у підтвердження доводів апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів, підтверджених належними і допустимими доказами, що унеможливлює оцінити такі докази судом,  як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин з якими позивач і пов`язує наявність підстав для задоволення його позову, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Посилання у позові позивачем на початок виконання робіт 29.08.2019, спростовується письмовими поясненнями поданими представником відповідачів, відповідно до яких відповідач ОСОБА_3 , заперечував обставини вчинення перешкод, проте не заперечував неодноразовий намір позивача, щодо влаштування дверного отвору. Згідно цих пояснень відповідач ОСОБА_2 , взагалі у визначений період з позивачем не спілкувався, оскільки останнім часом працює у м. Києв. 
Справа неодноразово призначалась до розгляду у суді апеляційної інстанції, проте позивач, будучи належним чином повідомлений, жодного разу до суду не з`явився, не скористався своїм правом бути присутнім під час розгляду справи. 
З врахуванням наведеного, фактичних обставин справи, правовідносин сторін, які вбачаються з установлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин,  апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, дійшов передчасного висновку про обрання позивачем не належного способу захисту, який не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права.
Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2020 року змінити в частині мотивів відмови в позові.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 17.12.2020.

             Головуючий                                                         Судді: