Постанова                                                   
іменем України
22 грудня 2020року
м. Київ
справа № 552/517/19
провадження № 51-1760км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
засудженого                                                          ОСОБА_5 ,
захисника засудженого ОСОБА_5 
(в режимі відеоконференці)                               ОСОБА_6 ,
захисника засудженого ОСОБА_7            
(в режимі відеоконференці)                               ОСОБА_8 ,
прокурора                                                               ОСОБА_9 ,
розглянув касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_7 – ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 05 липня 2019 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року, захисника засудженого  ОСОБА_5 – ОСОБА_6 на вирок Полтавського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018170020002555 від 11 жовтня 2018 року,  за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Полтава, громадянина України, такого, що судимості не мав,
та
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця м. Полтава, громадянина України, раніше судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду м. Полтави від 05 липня 2019 року  ОСОБА_5 засуджено  за частиною 2 статті 186 КК із застосуванням статті 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.
Ухвалено запобіжний захід щодо ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити попереднім у виді тримання під вартою.
Початок строку вiдбування покарання ОСОБА_5 ухвалено обчислювати з моменту його затримання.
ОСОБА_7 засуджено  за частиною 2 статті 186 КК із застосуванням статті 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.
Відповідно до статті 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Полтавського районного суду від 10 липня 2017 року та остаточно ОСОБА_7 призначено покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Ухвалено початок строку вiдбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту його затримання.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 змінено з особистого зобов`язання на цілодобовий домашній арешт та на нього покладено обов`язки.
Згідно вироку, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 засуджені за вчинення кримінального правопорушення, вчиненого за наступних обставин.
29 вересня 2018 року о 23:30 ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, будучи разом з іншими своїми знайомими, рухаючись біля гаражних приміщень, які знаходяться між будинками №16 та №18, що по вул. Баленка в м. Полтаві, звернули увагу на раніше незнайомого їм ОСОБА_10 , який лежав на землі поблизу гаражу тримаючи в правій руці мобільний телефон. Оцінивши його фізичний стан, відсутність поблизу інших сторонніх свідків, які можуть перешкодити у реалізації щойно виниклого злочинного наміру з використанням фізичного насильства вчинити на нього напад, тобто як сприятливі обставини для реалізації щойно виниклої мети особистого збагачення за рахунок іншої особи, ОСОБА_5 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи за попередньою змовою та з єдиним умислом, що узгоджувався із спільними намірами ОСОБА_7 зненацька підбіг до ОСОБА_10 та схопив його своєю лівою рукою за праву руку в якій той тримав мобільний телефон, намагаючись його вирвати та відразу наніс пальцями рук стиснутими в кулак правої руки удар в обличчя.
Після нанесення цього удару, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи повторно, за попередньою змовою та з єдиним умислом, що узгоджувався із спільними намірами ОСОБА_5 , завдали ногами у взутті удари у голову ОСОБА_10 .
Після чого, подолавши за допомогою фізичного насильства опір потерпілого, використовуючи чисельну та фізичну перевагу, ОСОБА_5 , діючи узгоджено з ОСОБА_7 , з єдиним умислом, об`єднаного єдиним наміром на заволодіння майном, вирвав з правої руки ОСОБА_10 мобільний телефон, чим спричинив матеріальну шкоду на загальну суму 2241,67 грн.
Перевіряючи вирок місцевого суду, 05 лютого 2020 року апеляційний суд ухвалив новий вирок, яким скасовано в частині призначеного покарання вироком Київського районного суду м. Полтави від 05 липня 2019 року щодо  ОСОБА_5  та  ОСОБА_7  за частиною  2 статті 186 КК.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 КК та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Строк покарання ОСОБА_5 ухвалено обчислювати з 4 лютого 2019 року.
ОСОБА_7  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 КК та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
Відповідно до статті 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Полтавського районного суду від 10 липня 2017 року та ОСОБА_7 остаточно призначено покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Ухвалено ОСОБА_7 взяти під варту в залі суду негайно.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 5 лютого 2020 року.
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 –   ОСОБА_8 ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та закриття кримінального провадження щодо засудженого ОСОБА_7 . Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Захисник вважає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази отримання потерпілим ОСОБА_10 встановлених тілесних ушкоджень. Зазначає, що твердження стороною обвинувачення про завдання ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ґрунтується виключно на припущеннях, обвинувачення не довело наявність у ОСОБА_5 та ОСОБА_7 спільного умислу на вчинення грабежу. Захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_7 жодного разу не визнав своєї вини та впродовж досудового і судового провадження категорично заперечував свою причетність до злочину.
Крім того, захисник стверджує, що апеляційний суд формально погодився з висновками суду першої інстанції, а залишаючи апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, не зазначив мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення. 
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_5 -  ОСОБА_6 ставить вимогу про зміну вироку апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання шляхом призначення йому покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців зі звільненням від його відбування на підставі статей 75, 76 КК. Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 .
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що апеляційний суд не врахував пом`якшуючі покарання обставини для застосування статей 69, 75 КК – щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, збіг тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, хворобливий стан засудженого.
Також захисник вважає, що апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, порушив принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, оскільки належним чином не врахував особу засудженого, який виховувався в неповній сім`ї, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, злочин вчинив уперше, в силу свого молодого віку навчався в училищі, за місцем свого навчання та перебування в СІЗО характеризується позитивно, має соціальні зв`язки, а саме доглядає за своїм батьком, який є інвалідом 2 групи, перебуває на диспансерному обліку у лікаря психіатра з 2006 року.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисників та засудженого ОСОБА_5 ,  які підтримали касаційні скарги, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційних скарг, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги  задоволенню не підлягають  на таких підставах. 
Мотиви Суду
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, орган досудового розслідування пред`явив обвинувачення ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 КК, а саме в тому, що вони вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
З правовою кваліфікацією органу досудового розслідування погодилися і суди першої та апеляційної інстанцій.
Підтверджуючи вказану кваліфікацію дій засуджених, суди першої та апеляційної інстанції посилалися на:
-          показання ОСОБА_5 , який повідомляв про вчинення злочину за обставин, викладених у обвинувальному акті. Зокрема, вказав на чинення опору щодо потерпілого шляхом тримання руки потерпілого та завдання йому тілесних ушкоджень, вчинення кримінального правопорушення разом з ОСОБА_7 , котрий схопив потерпілого за руку та вирвав мобільний телефон з його руки, повідомив, що вони разом здавали мобільний телефон до ломбарду та поїхали в гральні заклади.
-         показання потерпілого ОСОБА_10 , який повністю підтримав фактичні обставини, встановлені органом досудового розслідування. Зокрема, вказав на вчинення злочину щодо нього засудженими ОСОБА_5 та ОСОБА_7 
-         показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які повідомили про те, що так як вони були всі разом, то були очевидцями того, як ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , побачивши потерпілого, який лежав на землі та тримав мобільний телефон у руці,  підбігли до нього та, завдавши потерпілому тілесні ушкодження, заволоділи мобільним телефоном. Вони ж в свою чергу пішли з місця події.
-         показання свідка  ОСОБА_14 , який 11 жовтня 2018 року у відділенні ломбарду «Капітал» в м. Полтаві викупив закладений туди 30 вересня 2018 року його онуком ОСОБА_5 мобільний телефон «Ксіомі Редмі 4А», який після цього віддав до поліції для подальшого повернення телефону законному власнику.
Крім того, в основу вироків судів першої та апеляційної інстанцій покладено письмові докази, а саме: 
-         витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 12018170020002555 від 11 жовтня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 КК; 
-         протокол прийняття заяви про вчинення кримінальне правопорушення від 11 жовтня 2018 року; 
-         протоколи пред`явлення для впізнання від 11 жовтня 2018 року та 28 грудня 2018 року, відповідно до яких потерпілий впізнав ОСОБА_5 , ОСОБА_12 ; ОСОБА_7 ;
-         клопотання від 11 жовтня 2018 року адресоване слідчому ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області від ОСОБА_15 , в якому він просив долучити до матеріалів провадження додаткову угоду №1 про продовження терміну повернення мобільного телефону «Xiaomi Redmi 4 A», а також чек про оплату суми у розмірі 75,12 грн; 
-         протоколи огляду від 11, 12 жовтня 2018 року з фототаблицею до нього та додатками; клопотання адресоване начальнику ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області від ОСОБА_16 від 11 жовтня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_16 просить долучити до матеріалів провадження чек №69279 від 11.10.18 щодо викупу мобільного телефону «Xiaomi Redmi 4 A»; 
-         речовй доказ - мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 4 A»; лист ПТ «Климчук і компанія «Ломбард Капитал» від 12 жовтня 2018 року  про факт звернення ОСОБА_5 , 2000 року народження. до ломбарду по вул. Соборності, 76 у м. Полтаві. Зокрема, 30 вересня 2018 року клієнт отримав фінансовий кредит під заставу мобільного телефону «Xiaomi Redmi 4 A» IMEI-1: НОМЕР_1 , ІМЕІ-2: НОМЕР_2 . Також, надано оптичний диск із записом із камер відеоспостереження відділення ломбарду;
-         цифровий носій та інформація, котра міститься на ньому, який надано на запит слідчого від ПТ «Климчук і компанія «Ломбард Капитал» по вул. Соборності,76, при його перегляді 30 вересня 2018 року вбачається як до приміщення входить ОСОБА_5 , який перебуває у стані алкогольного сп`яніння, а згодом пізніше ОСОБА_7 які разом заклали мобільний телефон;
-         висновок експерта №1810 від 23 листопада 2018 року, відповідно до якого ринкова вартість наданого на дослідження мобільного телефону «Xiaomi Redmi 4 A» може складати 2041, 67 грн.
-         протоколом проведення слідчого експерименту від 30 жовтня 2018 року, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_10 , які повністю співпадають з його показаннями наданими в суді та детально описують механізм спричинення тілесних ушкоджень та заволодіння майном.
-         протоколи проведення слідчого експерименту від 30 жовтня 2018 року, проведеного за участю свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , відповідно до якого вони  розповіли про обставини, що відбулися в ніч з 29 вересня 2018 року на 30 вересня 2018 року та показали на статистові розташування потерпілого, який лежав на спині та в правій руці тримав мобільний телефон, та дії ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ;
-         протокол проведення слідчого експерименту від 01 грудня 2018 року, проведеного за участю ОСОБА_5 , відповідно до якого останній розповів про обставини, що відбулися в ніч з 29 вересня 2018 року на 30 вересня 2018 року та показав на статистові розташування потерпілого, який лежав на спині та в правій руці тримав мобільний телефон, та дії його і ОСОБА_7 . Також, на статисту відобразив 3 удари, які були ним завдані потерпілому та подальше відібрання телефону. Також, обвинувачений вказав приміщення ломбарду «Капітал», що розташований на ЗГТ «Зигіна» в місті Полтаві, куди заклали мобільний телефон.
Колегія суддів не може погодитися з тим, що кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 186 КК, вчинене засудженим ОСОБА_7 без умислу, адже обов`язковою суб`єктивною ознакою викрадення є прямий умисел, корисливий мотив та мета. 
Тобто суб`єкт кримінального правопорушення, протиправно вилучаючи майно, усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно, яке він вилучає, жодного права; вилучення цього майна здійснюється всупереч волі його власника чи іншої особи, у володінні якої воно перебуває, але, незважаючи на це, винний бажає незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном.
Корисливий мотив полягає у прагненні одержати матеріальну вигоду для себе або інших осіб, спонуці до незаконного збагачення за рахунок чужого майна. Водночас, протиправно вилучаючи майно, винна особа має на меті збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких він зацікавлений. Треба зазначити, що ця мета досягається самим фактом звернення майна на свою користь або на користь інших осіб.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 допомагав ОСОБА_5 долати опір потерпілого та завдавав йому тілесні ушкодження, про що вказувалося потерпілим та свідками у показах та підтверджувалося в письмових доказах. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що, попри твердження захисника засудженого ОСОБА_7 – ОСОБА_8 , у судів першої та апеляційної інстанцій було достатньо доказів для того, щоб правильно кваліфікувати дії засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 КК.
Перевіряючи вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції навів достатні мотиви на обґрунтування правильності кваліфікації дій засуджених.
Що стосується доводів захисника засудженого ОСОБА_5 – ОСОБА_6 щодо необхідності призначення покарання із застосуванням статті 69, 75 КК, то колегія суддів вважає їх неспроможними.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання з урахуванням частини 1 статті 69 КК, враховував наявність чотирьох обставин, що на думку суду, пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди шляхом повернення викраденого майна, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, також враховано обтяжуючу покарання обставину – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Враховано особу винного, який злочин вчинив вперше, згідно висновку судово-психіатричного експерта №18 від 4 січня 2019 на даний час будь-яким хронічним захворюванням не страждає, як і не виявляє ознак тимчасового розладу психічної діяльності чи недоумства, а виявляє ознаки іншого хворобливого стану психіки у вигляді емоційно - нестабільного розладу особистості, під дію частин 2, 3 статті 19 та статтю 20 КК не підпадає і може постати перед слідством та судом, є особою молодого віку, неодружений, утриманців не має, за місцем проживання характеризується посередньо, проте за місцем навчання та утримання має позитивні характеристики, заподіяну шкоду відшкодував шляхом повернення викраденого майна, позицію потерпілого, який наполягав на реальній мірі покарання, відношення засудженого до вчиненого, матеріали, що характеризують його особу.
Скасовуючи вирок першої інстанції в частині призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання із застосуванням статті 69 КК, апеляційний суд виходив з того, що встановлені у даному кримінальному проваджені обставини, що пом`якшують покарання обвинувачених, за своєю суттю та соціальною вагомістю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим умисного тяжкого злочину проти власності поєднаного із застосуванням насильства. Їх наявність сама по собі за відсутності інших обставин, що пом`якшують покарання, не може бути безумовною підставою застосування статті 69 КК. 
Апеляційний суд вважав, що призначаючи засудженому покарання, суд першої інстанції  безпідставно застосував статтю 69 КК не врахувавши, що він вчинив кримінальне правопорушення, який відноситься до тяжких, та за який передбачено покарання до 6 років позбавлення волі.
Зокрема вказано на те, що суд першої інстанції повинен був врахувати, що обов`язковою умовою для правомірного застосування статті 69 КК законодавець передбачив наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості злочину. До них можуть належати як обставини, що зазначені в частині 1 статті 66 КК, так і визнані судом такими, що пом`якшують покарання, однак ці обставини повинні знижувати (зменшувати) ступінь тяжкості злочину істотно, і такі обставини мають перебувати одна з одною у такому співвідношенні і взаємодії  та у своїй сукупності настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б несправедливим. Тобто, застосування судом статті 69 КК можливе у виняткових випадках, вмотивованим рішенням, чого судом першої інстанції не було дотримано.
Апеляційним судом вказано на те, що наявність у ОСОБА_5 такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття є сумнівним і носить формальний характер, оскільки останній під час досудового розслідування та судового розгляду пробачення у потерпілого не попросив, жодних дій щодо відшкодування заподіяної потерпілому шкоди не вчинив. ОСОБА_5 визнав свою вину тільки під тиском беззаперечних доказів, що свідчить про небажання визнати вину добровільно і про бажання уникнути відповідальності. А лише повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину, викликане щирим каяттям або бажанням сприяти розкриттю злочину може бути враховано при призначенні покарання у бік його пом`якшення.
Із законодавчого змісту слідує, що щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
За змістом пункту 5 частини 1 статті 66 КК вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, що в якості пом`якшуючої обставини врахував суд першої інстанції - це поєднання істотних для особи чинників фізичного, матеріального чи морального характеру, що негативно впливають на основні сфери її життя (особисте або сімейне життя, професійна діяльність, освіта, тощо). До них можуть бути віднесені тяжка хвороба, безробіття, смерть близької особи, дія наслідків стихійного лиха та ін. Тобто обставини, які зумовлюють у винного стан підвищеної нервозності, страху, переживання тощо, що визначило вчинення ним кримінального правопорушення.
Апеляційним судом зауважено, що, вказуючи на наявність даної пом`якшуючої обставини у засудженого, місцевий суд взагалі не обґрунтував її застосування, вказавши лише те, що ОСОБА_5 будучи неповнолітнім виховувався в неповній сім`ї, проте на думку колегії суддів між вказаною обставиною і вчиненим злочином відсутній об`єктивний зв`язок, оскільки на момент розгляду провадження останньому вже виповнилось 18 років, він не працює та не навчається, а утримується за рахунок дідуся, з яким проживає, та матері. Натомість ОСОБА_5  є особою працездатного віку, дані про те, що він є інвалідом чи безуспішно намагався знайти роботу в матеріалах кримінального провадження відсутні, тому бажання покращити своє матеріальне становище шляхом вчинення корисливого злочину, апеляційним судом розцінене таким, що не може бути прийнято судом як обставина, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливає на пом`якшення покарання.
Поряд з цим зазначено, що гроші від здачі в ломбард викраденого телефону були потрачені не на предмети першої необхідності, а тому врахування такої пом`якшуючої обставини, як вчинення злочину у зв`язку з тяжким матеріальним становищем,  визнана апеляційним судом недоречним.
Натомість апеляційний суд погодився з наявністю пом`якшуючої покарання обставиною, як добровільне відшкодування завданого збитку, оскільки дід ОСОБА_5 – ОСОБА_16 до винесення обвинувального вироку віддав мобільний телефон потерпілого ОСОБА_10 , який викупив з ломбарду «Капітал», працівникам поліції для подальшого повернення потерпілому.
Апеляційний суд ствердив, що місцевим судом зазначено, але в повній мірі не враховано засудженому ОСОБА_5 обтяжуючу покарання обставину – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, що не спростовується засудженим та захисником.
Разом з цим, при призначенні покарання, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, його особу, який раніше не судимий, є особою молодого віку, неодружений, утриманців не має, даних про його негативну характеристику за місцем мешкання у суду не має, тому колегія суддів вважала за можливе призначити мінімальний розмір покарання, передбачений санкцією частини 2 статті 186 КК.
Крім того, апеляційний суд  також не вбачав підстав для задоволення доводів апеляційних скарг захисника ОСОБА_17 в інтересах ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_5 про застосування щодо ОСОБА_5 статті 75 КК і звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.
Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів погоджується з мотивами апеляційного суду щодо призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання, оскільки вони відповідають матеріалам провадження та ґрунтуються на вимогах закону.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушеннята особі засудженого ОСОБА_5 , то вироки суду першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг захисників засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .
Керуючись статтями  433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Київського районного суду м. Полтави від 05 липня 2019 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року щодо засудженого ОСОБА_7 та ОСОБА_5  залишити без зміни, а касаційні скарги їх захисників ОСОБА_8 та   ОСОБА_6 — без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                     ОСОБА_3