ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 р.	Справа № 440/1443/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков,  м. Полтава, повний текст складено 22.05.20 року по справі № 440/1443/20
          за позовом       Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
          до       Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області               
          про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області   про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
          Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2020р. позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 04 березня 2020 року №0015035033, яким до позивача застосований штраф в розмірі 10435 грн 20 коп. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області  на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 840,80 грн.  Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області  на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн.
ГУ ДПС у Полтавській області , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу ,   вважає, що при прийнятті даного рішення судом першої інстанції порушене норми матеріального права, а саме пп. 14.1.182. п. 14.1 ст. 14, п. 36.1 ст.36, п. 38.1, п. 38. 2 ст. 38, п. 43.3. ст.43, п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України (далі за текстом - ПК України у редакції чинній на дату встановлених під час перевірки порушень), п. 2 розділу 3 Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422 (із змінами та доповненнями), порушено норм процесуального права, а саме: ст.ст. 9, 72, 90, 94, 241 КАС України, надано невірну правову оцінку обставинам справи та наявним у справі доказам. Судом першої інстанції не враховано, що заяви про повернення помилково сплачених платежів до органу ДПС не надходило як від ФОП ОСОБА_2 так і від ФОП ОСОБА_1 , а тому відповідно з урахуванням порядку ведення ІКП та порядку зарахування єдиного податку до бюджету за Позивачем почав обліковуватися борг з 20.10.2017 року, який відповідно погашався поточними платежами у порядку п. 87.9 ст. 87 ПК України в зв`язку з чим на суму несвоєчасно сплаченого зобов`язання нараховувалися штрафні санкції згідно акту перевірки. Судом не враховано , що позивачем не надано жодного платіжного документа, що підтверджував би оплату юридичних послуг, також Позивачем не надано акту приймання-передачі виконаних робіт (що свідчить про відсутність доказу виконання робіт адвокатом та прийняття даних робіт клієнтом (Позивачем). Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що матеріали справи не містять жодного документу (доказу), що підтверджував би реальність та фактичність надання адвокатом допомоги клієнту, а саме детального опису вчинених адвокатом дій (робіт), детальним розкриттям їх змісту та суті, документальних доказів в підтвердження наданих послуг та доказів понесення : адвокатом витрат на надання правничої допомоги клієнту. Також відсутній звіт з детальним переліком виконаних адвокатом робіт із зазначенням детального опису робіт та наданих послуг (їх суті). Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 року та винести нове, яким в задоволенні позову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 відмовити повністю.
ФОП ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає  оскаржуване відповідачем рішення суду є правомірним, прийнятим з дотримання норм матеріального та процесуального права. Вказує , що матеріали справи посвідчують ту обставину, що адвокатом Малофєєвим А. вчинялись дії, перелік яких наведено в звіті №16/03 від 16.03.2020 про виконані адвокатом роботи (надані послуги) позивачу по справі, та у квитанції на оплату виконаний адвокатом робіт. Ці документи, відповідно до умов укладеного між позивачем та його адвокатом договору є підставою для обрахування і сплати гонорару. Таким чином, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу на суму 3900,00 грн., є документально підтвердженими, а тому підлягають відшкодуванню останньому в повному обсязі.  Доводи відповідача стосовно того, що при визначені суми відшкодування витрат не професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їх розміру, співмірності зі складністю справи та ціною позову, за своїм змістом мають узагальнений характер та не мають посилання не конкретні обставини справи. Крім того, позивачем понесені судові витрати, пов`язані з підготовкою та поданням відповіді на відзив, на підтвердження яких до суду надається ЗВІТ № 03/09 про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом у сумі 2655,00 грн., що підтверджується квитанцією на оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) від 03.09.2020. Просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 по справі № 440/1443/20 залишити без змін; розподіл судових витрат, за результатами розгляду справи, здійснити з урахуванням доказів витрат позивача, понесених у зв`язку з підготовкою, написанням та поданням відзиву на апеляційну скаргу, які до нього додані.
Заслухавши доповідача судді-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ), зареєстрований як фізична особа - підприємець 02.07.2007, номер запису - 2 588 000 0000 015652, перебуває на обліку як платник податку у контролюючому органі з 03.07.2007, з 01.01.2012 перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, сплачує єдиний податок як платник другої групи. Основним видом економічної діяльності підприємця за КВЕД є 47.89 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами.
17.01.2020 ГУ ДПС у Полтавській області проведено камеральну перевірку позивача з питань своєчасності сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб за жовтень 2017 - грудень 2019 року, за результатами якої складено акт від 17.01.2020 №30836/16-31-50-33/ НОМЕР_2 .
У зазначеному акті зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 пункту 295.1 статті 295 Податкового кодексу України - несвоєчасна сплата грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб ФОП ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) за жовтень 2017 - грудень 2019 року.
Не погоджуючись з висновками викладеними в акті перевірки, позивач подав письмові заперечення до акту перевірки.
За результатами розгляду заперечень, відповідачем надано відповідь, згідно якої висновки акту перевірки залишено без змін. 
На підставі висновків акту від 17.01.2020 №30836/16-31-50-33/ НОМЕР_2 контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.03.2020 №0015035033, яким ФОП ОСОБА_1 за несплату (неперерахування) фізичною особою авансових внесків єдиного податку в сумі 20840,40 грн зобов`язано сплатити штраф у розмірі 50% - у сумі 10435,20 грн. 
Вважаючи податкове повідомлення-рішення від 04.03.2020 №0015035033 протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не обґрунтував обставини щодо правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Також, суд першої інстанції , враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат, дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до 3000 грн, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ФОП ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог , виходячи з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору єдиного податку з фізичних осіб, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Податковим кодексом України.
          Відповідно до статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
          Статтею 36 Податкового кодексу України передбачено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
          Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно (статті 31 Податкового кодексу України).
          Згідно з пунктом 295.1. статті 295 Податкового кодексу України платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.
          Такі платники єдиного податку можуть здійснити сплату єдиного податку авансовим внеском за весь податковий (звітний) період (квартал, рік), але не більш як до кінця поточного звітного року.
          В силу пункту 122.1. статті 122 Податкового кодексу України несплата (неперерахування) фізичною особою - платником єдиного податку, визначеною підпунктами 1 і 2 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу, авансових внесків єдиного податку в порядку та у строки, визначені цим Кодексом, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків ставки єдиного податку, обраної платником єдиного податку відповідно до цього Кодексу.
          Таким чином, за несплату платником авансових внесків у певний термін законодавець для такого платника передбачив негативні наслідки у вигляді штрафних санкцій. При цьому специфіка штрафної санкції, передбаченої вищезазначеним підпунктом, полягає в тому, що вона нараховується контролюючим органом на погашену суму податкового боргу залежно від кількості днів, наступних за останнім днем строку.
          Відповідно до частини п`ятої статті 45, частини п`ятої статті 78 Бюджетного кодексу України податки/збори вважаються зарахованими до державного/місцевого бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок. Єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий Казначейству України в НБУ на якому консолідуються, зокрема, кошти державного/місцевого бюджету.
          Пунктом 22.4 статті 22 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” визначено, що при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.
Судом встановлено, що 05.10.2017 - у строк, передбачений пунктом 295.1 статті 295 Податкового кодексу України, позивач здійснив сплату податкового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб у сумі 640 грн за жовтень 2017 року на р/р 31417699700002, код бюджетної класифікації 18050400, одержувач УДКС у місті Полтаві Полтавської області, ЗКПО 38019510, банк одержувача: ГУДКС України у Полтавській області, МФО 831019, що підтверджується платіжним дорученням від 05.10.2017 №48Р0525.
          За результатами акту перевірки встановлено, що позивачем несвоєчасно сплачено суму грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб за жовтень 2017 - грудень 2019 року.
          Позивачем для спростування вказаних обставин подано до відповідача заперечення до акту перевірки, у яких він повідомив, що ним було сплачено єдиний податок з фізичних осіб у встановлені законодавством (на той час) розмірі та періоді, що підтверджується платіжним дорученням від 05.10.2017 №48Р0525.
          При розгляді контролюючим органом заперечень на акт перевірки відповідачем встановлено, що у наданій позивачем копії квитанції у полі “Призначення платежу” вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків іншої особи, замість ФОП ОСОБА_1 , а саме замість (вірного) рнокпп НОМЕР_1 в призначенні платежу вказано (невірний) рнокпп НОМЕР_3 . 
          Фактично позивача притягнуто до відповідальності за невідповідність інформації, зазначеної у платіжному дорученні, що спричинило виникнення недоїмки.
          Відповідно до пункту 7 Порядку заповнення документів на переказ у разі сплати (стягнення) податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску, здійснення бюджетного відшкодування податку на додану вартість, повернення помилково або надміру зарахованих коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.07.2015 №666, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.08.2015 за №974/27419, у разі заповнення поля “Призначення платежу” з порушенням вимог, визначених у цьому Порядку, документ на переказ приймається до виконання. При цьому вважається, що платник податків сплачує грошове зобов`язання (код виду сплати 101).
З наведеного вбачається, що у строк, передбачений пунктом 295.1 статті 295 Податкового кодексу України, позивач здійснив оплату податкового зобов`язання, проте помилково зазначив у квитанції, у полі “Призначення платежу” реєстраційний номер облікової картки платника податків іншої особи.
На думку суду, допущена позивачем помилка при оформленні платежу, жодним чином не спростовує факту виконання позивачем покладеного на нього положеннями пунктом 295.1 статті 295 Податкового кодексу України обов`язку щодо сплати єдиного податку шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.
При цьому суд звертає увагу, що у відповідності до частини першої статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
          Також необхідно врахувати, що в частині другій статті 38 Податкового кодексу України вказано, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку. Оскільки, відповідна сума податкового зобов`язання була особисто сплачена позивачем у повному розмірі та в установлений строк, суд визнає, що податковий обов`язок ним виконаний, а застосування штрафних санкцій, на яких наполягає відповідач, потягне надмірне фінансове навантаження.
          Разом з тим, для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов`язання необхідно встановити, що у строк, передбачений пунктом 295.1 статті 295 Податкового кодексу України, платник податків не вчиняв дій, спрямованих на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету.
Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/1/16 (К/9901/28108/18), від 17 січня 2018 року у справі №2а-2686/09/2670 (К/9901/2649/18).
          В той же час, помилка при зазначенні реєстраційного номеру облікової картки платника податків іншої особи не є правовою підставою для висновку про несплату податку у визначений законодавством строк, оскільки допущена помилка не спричинила настання негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету.
          Позивачем вчинені всі необхідні дії для повного та своєчасного виконання свого податкового обов`язку зі сплати грошового зобов`язання. До того ж, оскільки така сума зараховується на єдиний казначейський рахунок, помилка при зазначенні реєстраційного номеру облікової картки платника податків іншої особи під час сплати суми податкового зобов`язання не спричинило настання негативних наслідків або збитків для бюджету.
          За таких обставин здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету в строк, встановлений передбачений пунктом 295.1 статті 295 Податкового кодексу України, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова.
          Правовий висновок, аналогічний цьому, вже висловлювався у постанові Верховного Суду України від 16 червня 2015 року у справі №21-377а15, постанові Верховного Суду від 28 травня 2019 року у справі № 826/24675/15.
          Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 122.1. статті 122 Податкового кодексу України.
          Крім того, суд наголошує на тому, що нормами пункту 122.1. статті 122 Податкового кодексу України встановлена відповідальність за несвоєчасне перерахування, а не за невідповідність даних зазначених в квитанції, що в свою чергу в сукупності, обумовлює висновок про безпідставність притягнення позивача до відповідальності та винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Податковий орган не заперечує факту надходжень грошових коштів на інший рахунок. Також , не заперечує про суму визначену у платіжному дорученні як таку що дорівнює сумі необхідній для сплати єдиного податку.
Таким чином, позивачем зобов`язання зі сплати єдиного податку виконано вчасно, у встановлені терміни для такої сплати. Помилка при зазначенні номеру відповідного рахунку не може слугувати підставою для застосування до позивача вказаних санкцій відповідно до пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, оскільки склад правопорушення за цією нормою передбачає бездіяльність у вигляді не сплати узгодженої суми грошового зобов`язання протягом строків, визначених Податковим кодексом України. Крім того, згодом така помилка виправлена самостійно платником.
За викладених обставин, встановивши, що помилкове визначення розрахункового рахунку у платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов`язання не може бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України, а суд не може підміняти податковий орган у здійсненні функцій щодо притягнення платника податків до відповідальності за затримку сплати грошового зобов`язання з єдиного податку у вигляді застосування штрафних санкцій, колегія суддів доходить висновку, що податкове повідомлення-рішення від 04 березня 2020 року №0015035033 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню  .
На підставі викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог  та скасування податкового повідомлення-рішення від 04 березня 2020 року №0015035033.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог не спростовують.
Колегія суддів зауважує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Проте , колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ФОП ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до 3000 грн., виходячи з наступного.
Відповідно до частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
          Частиною 4 зазначеною статті Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
          Підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів взаємозв`язку між сплаченими позивачем спеціалісту у галузі права коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо підготовки процесуальних документів та супроводження даної судової справи.
          Частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що  при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Системно проаналізувавши наведені вище норми Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що документально підтверджені судові витрати належить компенсувати стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
          При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
          Представництво інтересів позивача ФОП ОСОБА_1 у даній справі №440/1443/20 здійснювалося ОСОБА_3 на підставі договору про надання правничої допомоги №19/02 від 19.02.2020, укладеного між адвокатом ОСОБА_3 (адвокат ІІ) та адвокатом ОСОБА_4 (адвокат І) та ФОП ОСОБА_1 (клієнт).
          За умовами даного договору вартість однієї години роботи Адвоката за надання Клієнту правничої допомоги, тобто правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав та свобод людини і громадянина, захисту цих прав та свобод, їх відновлення у разі порушення, становить 900 (дев`ятсот) гривень, зокрема, але не виключно, за: надання Адвокатом правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складання запитів, заяв (у тому числі до Європейського суду з прав людини (European Court of Human RightsCouncil of Europe), скарг, звернень, клопотань, інших процесуальних документів правового характеру; виготовлення копій документів; вивчення/ознайомлення/аналіз наданих Клієнтом матеріалів (доказів), підбір нормативної бази; здійснення представництва інтересів Клієнта в судах, других державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення тощо.
          Витрати на правничу допомогу оплачуються клієнтом й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі, включаючи підготовку до її розгляду, зокрема, надання консультацій, складання та подання заяв по суті справи (позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву), переклад документів, копіювання документів, збір доказів, і таке інше.
          Оплата виконаних Адвокатом І та/або Адвокатом II робіт (наданих послуг) здійснюється Клієнтом, на підставі отриманих, згідно з п. 4.2., ЗВІТУ та Квитанції, в трьох денний термін з дня, наступного за днем набрання законної сили судового рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом готівкового/безготівкового розрахунку, з одночасним посвідченням у Квитанції особистими підписами: Клієнт (П.І.Б.) та Адвокат І та/або Адвокат II (П.І.Б.), кошти сплатив та кошти отримав, відповідно.
          Позивачем надано звіт про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом №02/03 від 02.03.2020, в якому зазначено детальний опис робіт (наданих послуг); звіт про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом №16/03 від 16.03.2020, в якому зазначено детальний опис робіт (наданих послуг); звіт про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них клієнтом №01/05 від 01.05.2020.
Колегія суддів звертає увагу на те , що  склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Крім того, як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі “Баришевський проти України” (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі “Двойних проти України” (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі “Меріт проти України” (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Судом апеляційної інстанції встановлено , що позивачем не надано  до суду першої інстанції відповідного документу, що свідчить про оплату таких витрат.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу також вказує , що оплата виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) лише підлягає сплаті , але не сплачена.
Тобто ,  враховуючи не надання позивачем відповідного документу про оплату таких витрат, колегія судів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ФОП ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до 3000 грн.
Посилання апелянта на документальне підтвердження факту надання позивачу професійної правничої допомоги не може слугувати підставою для відшкодування таких витрат за відсутності саме факту здійснення стороною оплати за актом приймання-передачі послуг адвоката.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, постанова суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ФОП ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до 3000 грн. В іншій частині постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 року по справі № 440/1443/20  скасувати в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області  на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  витрат на правову допомогу у сумі 3000 грн.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 по справі № 440/1443/20 залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  12.10.2020 року