ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/232/19  Номер провадження 22-ц/814/1524/20	Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондаревської С.М.
суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.
секретар: Зеленська О.І.
за участю представника позивача – адвоката Гуйванюка Й.Є.
представників відповідача: адвоката Пікульської К.В., Підлипенського Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 
на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 березня 2020 року, з урахуванням ухвали районного суду від 15 червня 2020 року про виправлення описки,
по справі за позовом  ОСОБА_1 до  Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про визнання недійсним пункту договору, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, –
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про визнання недійсним пункту договору, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між ним та ДП «Укравтогаз» (код 36265925) було укладено безстроковий трудовий договір. В подальшому, його було переве-дено на іншу посаду. 
В січні 2019 відповідачем видано наказ про його, ОСОБА_1 , звільнення з роботи за пунктом 2 статті 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору). 
Позивач вважає, що положення укладеного з ним письмового трудового договору, в частині встановлення строку трудових відносин, є незаконними. 
При цьому вказує, що не звертався до відповідача з пропозицією укласти строковий трудовий договір, а бажав безстрокових трудових відносин, роботодавець самостійно кваліфікував трудові відносини у строкові і таке рішення не відповідає закону з моменту його прийняття. Окрім того зазначав, що роботодавець звільнив його з роботи у період тимчасової непрацездатності. 
Вважає, що проведене відповідачем звільнення суперечить чинному законодавству та просить відновити його право на працю, поновити на роботі та стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.
З урахуванням вищезазначеного, просив визнати недійсним пункт 2.1 трудового договору №07 від 22 червня 2017 року, укладеного між ним та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»; визнати незаконним та скасувати наказ Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 16 січня 2019 року №04к про його, ОСОБА_1 , звільнення; поновити його на роботі на посаді першого заступника директора Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»; стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на його - ОСОБА_1 користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 67 417 грн. 56 коп.
В частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, позивач неодно-разово уточнював розмір своїх вимог. Згідно остаточно уточнених позовних вимог, просив стягнути на його користь з відповідача – 1 282 872 грн. 96 коп.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 березня 2020 року позов ОСОБА_1 – задоволено повністю.
Визнано недійсним пункт 2.1 трудового договору №07 від 22.06.2017, укладеного між Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 .
Визнано незаконним та скасовано наказ Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 16.01.2019 №04к про звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади першого заступника директора Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді першого заступника директора Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».
Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 1 282 872 грн. 96 коп. 
Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 768 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.
Стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» у дохід держави судовий збір у розмірі 10 373 грн. 
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.
Ухвалою цього ж районного суду від 15 червня 2020 року виправлено описки, допущені в зазначеному рішенні суду від 26 березня 2020 року. 

Не погодившись з рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 березня 2020 року, Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національна акціонерної компанії «Нафтогаз України» оскаржило його в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неналежне застосування норм матеріального права, – просило рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Зазначало, що наказом ДП «Укравтогаз» по особовому складу від 21 червня 2017 ро-ку №88к ОСОБА_1 було призначено на посаду виконуючого обов`язки першого заступника директора ДП «Укравтогаз» з 22 червня 2017 року на період до призначення в установленому порядку першого заступника ДП «Укравтогаз» на умовах трудового договору
22 червня 2017 року сторонами підписано письмовий договір №07, за умовами якого, ОСОБА_1 зобов`язується виконувати роботу в ДП «Укравтогаз» на посаді першого заступника директора ДП «Укравтогаз», а ДП «Укравтогаз» зобов`язується виплачувати заробітну плату та забезпечити належні умови праці (п. 1.1 та 3.1 договору).
Згідно п. 2.1, цей договір є строковим трудовим договором і діє на період до призначення в установленому порядку першого заступника директора. В цьому пункті також зазначено, що на підставі даного договору виникають трудові відносини між працівником та роботодавцем. Відповідно до п. 8.1 договору, він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до його припинення. Підстави припинення даного договору визначені розділом 7.
Позивач був звільнений із займаної посади виконуючого обов`язки першого заступника директора згідно наказу ДП «Укравтогаз» №04к від 16 січня 2019 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, згідно п.2.1 трудового договору від 22 червня 2017 року №07, на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, та призначено на посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз» ОСОБА_3 .
На апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» свій відзив подав ОСОБА_1 , в якому спростовуючи доводи апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та повно з`ясував обставини, що мають значення для розгляду справи, тому просив рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 26 березня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Зазначав, що розглядаючи справу та вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався статтею 9 КЗпП України, якою визначено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. 
На підставі наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що положення пункту 2.1 трудового договору №07 від 22 червня 2017 року, укладенгого між ДП «Укравтогаз» та ОСОБА_1 , щодо строку дії трудових відносин, не гуртуються на законі та суперечать праву позивача на працю. 
Окрім того, вважає, що для цієї роботи (функції першого заступника директора підприємства), на яку його прийнято, – законодавством не передбачена можливість працевлаштування на певний термін. Характер самої роботи на посаді заступника ДП «Укравтогаз» не дозволяє її віднести до сезонної чи тимчасової та п. 2.1 договору №07 від 22 червня 2017 року не встановлює чітких часових обмежень тривалості трудових відносин ДП «Укравтогаз» з ним, позивачем.
Також, ні в момент підписання договору №07 від 22 червня 2017 року, ні в процесі його виконання, відповідач не повідомляв про те, що його може бути звільнено будь-якої миті, лише з тієї підстави, що роботодавець забажає бачити на цій посаді іншу особу.
Дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» надіслало відповідь на відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому зазначало, що відповідно до Класифікатора професій (ДК 003:1010), наведені у Додатку В похідні слова, серед яких міститься й «заступник», який застосовується до посади «Директор (начальник, інший керівник) підприємства», посада «Заступник директора підприємства» має такий самий код КП, як і посада «Директора підприємства» (тобто 1210.1).
Таким чином вважає, що посилання позивача на погіршення його становища за умовами трудового договору у порівнянні із чинним на той час законодавством є безпідставним.
Окрім того зазначає, що твердження позивача щодо відсутності підстав для укладення із ним строкового трудового договору не відповідає дійсності, як і не відповідає дійсності твердження ОСОБА_1 про те, що жодного разу між ним та ДП «Укратогаз» не укладалось строкових трудових договорів, оскільки таке твердження прямо спростовується трудовим договором №07 від 22 червня 2017 року.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 10 травня 2017 року відповідно до наказу ДП «Укравтогаз» №49-к ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду заступника начальника Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». Про це зроблено запис у трудовій книжці позивача (запис №21). Між сторонами укладено безстроковий трудовий договір.
21 червня 2017 року ОСОБА_1 подав на ім`я виконуючого обов`язки директора ДП «Укравтогаз» власноруч написану заяву, в якій просив прийняти його на роботу на посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз». Заява про звільнення з посади заступника начальника Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» позивачем не подавалась. Наказ про звільнення позивача з цієї посади та припинення безстрокового трудового договору відповідачем не видавався. Трудова книжка позивача не містить запису про припинення дії безстрокового трудового договору з позивачем на посаді заступника начальника Регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».
21 червня 2017 року ДП «Укравтогаз» видано наказ №88к, яким позивач ОСОБА_4 призначений на посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз». Про це відповідачем зроблено запис у трудовій книжці ОСОБА_1 (запис №22). 
Докази ознайомлення позивача зі змістом наказу від 21червня2017 року №88к у матеріалах справи відсутні.
Наступного дня після видання наказу про прийом на роботу між ДП «Укравтогаз» та ОСОБА_1 підписано письмовий договір №07 від 22червня2017 року за умовами якого, позивач ОСОБА_1 зобов`язується виконувати роботу в ДП «Укравтогаз» на посаді першого заступника директора ДП «Укравтогаз», а відповідач ДП «Укравтогаз» зобов`язується виплачувати заробітну плату та забезпечити належні умови праці (пункти 1.1 та 3.1 договору). Згідно пункту 2.1, цей договір є строковим трудовим договором і діє на період до призначення в установленому порядку першого заступника директора. В цьому пункті також зазначено, що на підставі даного договору виникають трудові відносини між працівником та роботодавцем.
Відповідно до пункту 8.1 договору, він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до його припинення. Підстави припинення даного договору визначені розділом 7.
Наказом ДП «Укравтогаз» від 16 січня 2019 року №04к позивача звільнено з роботи з посади першого заступника директора ДП «Укравтогаз» на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Позивачу виплачена заробітна плата та видана трудова книжка. Позивач ознайомився з наказом про звільнення 29 січня 2019 року.
Таким чином, судом встановлено, що між сторонами спору існували трудові відносини, які припинені на підставі рішення ДП «Укравтогаз», оформленого наказом від 16 січня 2019 року №04к. Дані обставини сторонами спору не заперечуються.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки зміна трудових відносин із безстрокових на строкові проведена відповідачем з порушенням прав працівника, за відсутності визначених законом підстав і обставин для укладання строкового трудового договору – відповідач помилково застосував до спірних правовідносин положення пункту 2 статті 36 КЗпП України, незаконно припинив трудові відносини з ОСОБА_1 , через що останній підлягає поновленню на роботі.

Апеляційний суд, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За приписами ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Нормами ч. 2 ст. 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні контракту.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Поновлено на роботі може бути працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України від 09 липня 1998 року №12-рп/98 роз`яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватися лише законом.
За роз`ясненнями, наведеними в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.
Відповідно до висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №766/16385/17, строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформлюється цей трудовий договір.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.
Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2018 року у справі №753/16193/16-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі №761/27037/17-ц.
За нормами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем до 21 червня 2017 року діяв безстроковий трудовий договір, за яким позивач виконував роботу заступника начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».
З 22 червня 2017 року позивач переведений на іншу посаду – першого заступника директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».
На момент призначення ОСОБА_1 на посаду виконуючого обов`язки першого заступника директора ДП «Укравтогаз» ця посада була вакантна і позивач ОСОБА_1 відповідав кваліфікаційним вимогам до особи, що може бути призначена на цю посаду.
Статтею 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року визна-чено, що вакансія – вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.
Призначення вже працюючого на підприємстві працівника на іншу вакантну посаду регулюється нормами ст. 32 КЗпП України. Тимчасове виконання обов`язків по вакантній посаді Кодексом законів про працю України не передбачено. Трудове законодавство України не передбачає такого виду тимчасового переведення працівника на іншу посаду (роботу). Працівник, призначений керівником установи, організації, підприємства виконувати обов`язки по вакантній посаді, вважається переведеним на цю роботу (посаду) постійно у відповідності до статті 32 КЗпП України.
Згідно наявних у справі доказів встановлено, що 21 червня 2017 року ОСОБА_1 подав відповідачу заяву про призначення його на посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз». Ця заява не містить вимоги щодо укладення строкової трудової угоди. 
Також встановлено, що того ж дня, 21 червня 2017 року, на підставі поданої позивачем заяви, ДП «Укравтогаз» видало наказ №88к про призначення позивача посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз». 
Зазначений наказ не містить вказівки про те, що ОСОБА_1 призначається на посаду першого заступника директора ДП «Укравтогаз» на умовах строкового трудового договору. Отже, строк роботи ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора ДП «Укравтогаз» сторонами не обмежувався.
Зміст договору №07 від 22 червня 2017 року свідчить про те, що ДП «Укравтогаз» з власної ініціативи включило до даного договору положення про те, що трудові відносини між сторонами договору є строковими. Ініціатива зміни трудових відносин з безстрокових на строкові належить відповідачу – ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». При цьому, вірним є висновок суду, що відповідач не довів наявності передбаченої законом підстави для встановлення строку у трудових відносинах з позивачем.
Судом встановлено, що в Статуті ДП «Укравтогаз» відсутні умови щодо можливості укладення із заступниками директора ДП Укравтогаз» строкового трудового договору.

Наказом ДП «Укравтогаз» №309 від 29 грудня 2018 року затверджено обсяг обов`язків та їх розподіл між керівництвом підприємства. Визначені даним наказом перелік та характер обов`язків першого заступника директора ДП «Укравтогаз» свідчать про те, що робота на цій посаді не обмежена часом чи обсягом її виконання.
Таким чином, судом першої інстанції не виявлено об`єктивних перешкод перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з ДП «Укравтогаз» на посаді першого заступника директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на умовах невизначеного строку.
Згідно положень ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Звідси вірним є висновок суду, що положення пункту 2.1 трудового договору №07 від 22.06.2017 між Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 , щодо строку дії трудових відносин, не ґрунтуються на законі, суперечать правам позивача на роботу в умовах чіткої визначеності та на умовах безстрокового трудового договору.
Так умовами п. 2.1 договору №07 від 22 червня 2017 року не визначено чітких часових обмежень тривалості трудових відносин ДП «Укравтогаз» з позивачем. У той же час, відповідач не довів існування встановленого нормативними актами порядку призначення першого заступника директора ДП «Укравтогаз». При цьому позивач, ні в момент підписання договору №07 від 22 червня 2017 року, ні в процесі його виконання, не був повідомлений про те, коли та в якому порядку будуть припинені його відносини з ДП «Укравтогаз».
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що наведені в пункті 2.1 договору №07 від 22 червня 2017 року умови щодо строковості трудових відносин, фактично встановлюють приховане та необмежене право роботодавця у будь-який час звільнити працівника, що, в свою чергу, свідчить про недобросовісність дій роботодавця та приховування справжніх умов праці позивача.
З огляду на те, що зміна трудових відносин із безстрокових на строкові відповідачем проведена з порушенням прав працівника, за відсутності визначених законом підстав і обставин для укладання строкового трудового договору, – правомірним є висновок суду про те, що відповідач помилково застосував до спірних правовідносин положення пункту 2 статті 36 КЗпП України, незаконно припинивши трудові відносини з позивачем, у зв`язку з чим останній відповідно до ст. 235 КЗпП України підлягає поновленню на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обрахованого згідно роз`яснень, викладених у Постанові Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
При цьому суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача на пропуск позивачем строку на звернення за захистом своїх прав, – оскільки заявлені позивачем вимоги пов`язані між собою і ґрунтуються на обставині незаконного його звільнення з роботи (припинення трудового договору). Ці вимоги однаково направлені на досягнення мети – поновлення позивача на роботі. В той же час, за нормами ст. 233 КЗпП України, у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки наявні у справі докази свідчать про те, що звільнення позивача відбулось 17.01.2019, а з позовною заявою до суду позивач звернувся 13.02.2019, – вірним є висновок суду про те, що вимога про визнання недійсним пункту трудового договору заявлена позивачем у межах справи про звільнення та в межах місячного строку, встановленого КЗпП України. 
За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» – залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького  районного  суду  Полтавської  області   від  26  березня 2020 року, з урахуванням ухвали районного суду від 15 червня 2020 року про виправлення описки, – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                                                          Пилипчук Л.І.

Чумак О.В.