П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/6793/19	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
П`ятий  апеляційний адміністративний суд у складі колегії:    
доповідача - судді Стас Л.В.
суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П. 
за участю секретаря – Худика С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови 

ВСТАНОВИВ:

        ОСОБА_1 ( далі - позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої  служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ( далі – відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 26.09.2019 року про стягнення виконавчого збору з позивача у виконавчому провадженні №53421524.
      В обґрунтування позовних вимог  зазначив, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. Однак, як стверджує позивач, оскільки державний виконавець не вчиняв дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим документом у межах ВП №53421524, тому у нього не було підстав для стягнення з нього (боржника) виконавчого збору, визначеного в оскаржуваній постанові.
     Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року – позов задоволено. 
   Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 26.09.2019р. про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №53421524.
    В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 20 грудня 2019 року – скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 1404-VIII від 02.06.2016 р. у державного виконавця були підстави для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.
    У відзиві на апеляційну скаргу, позивач послався на доводи, ідентичні тим, що викладені в позовній заяві та узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції.
     Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.
     Судом першої інстанції встановлено, що 13.02.2010р. Київським районним судом м. Одеси по справі №2-950/10 видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості на загальну суму 185 719,35 дол. США, що складає 1 413 379,94грн.(а.с.22).

     Постановою державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної     виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щербиною О.В. від 16.02.2017р. відкрито виконавче провадження №53421524 з виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси №2-950/10, виданого 22.10.2010р. (а.с.26-27). Пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження №53421524 від 16.02.2017р. постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 141337,99 грн.

     Постановою державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 20.09.2019р. у ВП №53421524 замінено стягувача ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ОСОБА_2 (а.с.28).

     26.09.2019р. державним виконавцем Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області у виконавчому провадженні №53421524 прийнято постанови:
- про арешт майна боржника (а.с.29-30);
- про розшук майна боржника (а.с.31-32);
- про арешт коштів боржника(а.с.33-34);
- про стягнення виконавчого збору у розмірі 141337,99грн.(а.с.35). 
     
       З матеріалів справи також вбачається, що 18.06.2019 року до Відділу надійшла заява стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про повернення виконавчого документу без подальшого виконання на підставі п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». 

     25.11.2019 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувану на підставі п.1ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з надходження до відділу заяви стягувана ОСОБА_2 про повернення виконавчого документу без примусового виконання.

      Вказані обставини сторонами не оспорюються. 
       
      Позивач, не погоджуючись із постановою державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 26.09.2019р.  про стягнення виконавчого збору у розмірі 141337,99грн., звернувся до суду із цим позовом.

      Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що виконавче провадження №53421524, відкрите згідно Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (в редакції чинній     на момент відкриття виконавчого  провадження), редакція якого не містила вимог щодо необхідності прийняття постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження. З набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018р. № 2475-VIII, правила стягнення виконавчого збору змінилися, однак ці правила (зокрема в частині стягнення виконавчого збору при відкритті виконавчого провадження) не застосовуються до правовідносин, які виникли в минулому.

     Водночас суд першої інстанції зазначив, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 53421524 від 16 лютого 2017 року не є предметом оскарження в межах даної справи. 

     Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. 

     Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

      Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

     Отже, правомірними вважаються дії державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом.

     Згідно з до частиною першої статті 26 Закону N 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

     Частиною п`ятою вказаної статті Закону N 1404-VIII, передбачено,що  виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати  декларацію про доходи  та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

     У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому  статтею 27 цього Закону.

     Відповідно до пункту 1 частини 1  статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

    Таким чином, у разі надходження від стягувача заяви про повернення виконавчого документа, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

     Як убачається із матеріалів справи, 26.09.2019 року на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" старшим державним виконавцем Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Ротарем Ю.В. винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №53421524 у розмірі 141 337,99грн.

     Колегія суддів звертає увагу, що вищевказана постанова повністю узгоджується із приписами  статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

     Відповідно до  статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

     Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

     Таким чином, на момент відкриття виконавчого провадження ВП № 53421524 редакція  Закону N 1404-VIII  передбачала, що розмір виконавчого збору обраховувався від фактично стягнутої суми.
    
      Разом з тим, на момент прийняття спірної постанови, тобто, станом на 26.09.2019 року, редакція  статті 27 Закону N 1404-VIII  зі змінами, внесеними  Законом України від 03.07.2018 року N 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018 року, передбачала, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

     Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2  ст. 27 Закону  зі змінами, внесеними  Законом України від 03.07.2018 року N 2475-VIII).

     З аналізу наведених правових норм вбачається, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

     Частиною шостою  статті 27 Закону N 1404-VIII  передбачено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

     Отже у разі стягнення з боржника всієї суми виконавчого збору, при повторному пред`явленні виконавчого документа до виконання до органів державної виконавчої служби - виконавчий збір не стягується.

     Відповідно до частини дев`ятої  статті 27 Закону N 1404-VIII  виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої  статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

     Відповідно до вимог частини першої статті 13 Закону 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

     За правилами пункту 1 частини першої статті 37 Закону 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

     Частиною першою статті 40 Закону 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

     Відповідно до частини третьої статті 40 Закону 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої  статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою  статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої  статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

     Таким чином, після зміни правового регулювання відповідно до Закону 1404-VIII стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої  статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої  статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

     Враховуючи, що виконавчий документ повернуто за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто, дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з поверненням виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону 1404-VIII, отже є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.

     Окрім цього, частиною третьою  статті 40 Закону  1404-VIII передбачено, що виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

     Отже, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору ВП 53421524 винесена виконавцем 26 вересня 2019 року, тобто вже в період дії  Закону №1404-VІІІ зі змінами, внесеними  Законом України від 03.07.2018 року N 2475-VIII, відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову повинен вчиняти таку дію відповідно до діючої редакції  Закону № 1404-VІІІ.

     Стосовно посилання позивача на те, що стягувачем пред`явлено до виконання виконавчого листа поза межами встановленого строку, колегія суддів зазначає, що оскільки в межах даних спірних правовідносин розглядається питання щодо правомірності постанови від 26 вересня 2019 року по стягненню виконавчого збору, як окремого акту індивідуальної дії, будь-які інші дії чи рішення державного виконавця позивачем не оскаржуються.

     Таким чином, дії державного виконавця по винесенню  щодо стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у сумі 141  337,99 грн. вчинені у відповідності до вимог законодавства та з дотриманням приписів частини третьої статті 40 Закону 1404-VIII.

    Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає помилковим висновки суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова від 26 вересня 2019 року про стягнення виконавчого збору ВП №53421524 є неправомірною, у зв`язку з чим наявні підстави для її скасування.
     Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивач помилково пов`язує стягнення виконавчого збору із реальним стягненням грошових коштів на користь стягувача, оскільки положення частини 3  статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», встановлюють підставу для стягнення виконавчого збору - повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1  статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», з приміткою - якщо виконавчий збір не стягнуто.

     Крім того, слід зазначити, що з матеріалів виконавчого провадження ВП № 53421524 вбачається, що державним виконавцем вчинялись дії з примусового виконання виконавчого листа №2-950/10 від 22.10.2010 року виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 , на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитом на загальну суму 185 719,35 дол. США, що дорівнює 1  413  379,94 грн., зокрема, виносились постанова про арешт     майна боржника (а.с.29-30); про розшук   майна боржника (а.с.31-32); про арешт коштів   боржника.

     Крім того, виконавчий документ повернуто на підставі пункту 1 частини 1  статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", сума виконавчого збору, зазначеного у постанові від 26.09.2019 року ВП №53421524, відповідає розміру, визначеному вказаним  Законом, визначені частиною дев`ятою  статті 27 вказаного Закону  підстави для не стягнення виконавчого збору відсутні.

     Як вбачається з матеріалів справи, постанова про стягнення виконавчого збору відправлена боржнику рекомендованим листом від 01.10.2019 року за номером 6780106273879, яке було вручене боржнику 2019-11-06 року о 10:21, копія якого міститься у матеріалах справи ( а.с. 77), що спростовує доводи позивача щодо неотримання ним копії спірної постанови. 

     Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті    6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

     Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

     Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

     Відповідно до  ст. 242 КАС України  судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
    За змістом частини першої  статті 317 КАС  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
    Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.
    Керуючись статтями  308, 315,  317,  321,  325, 328 України, суд –
                                                        ПОСТАНОВИВ: 

     Апеляційну скаргу Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції – задовольнити. 

     Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови – скасувати. 

     Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 

     Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

                                                                          Дата складення повного судового рішення 15.10.2020р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Турецька І.О.    Шеметенко Л.П.