Ухвала
Іменем України
 
14 грудня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 280/1425/19
провадження № 61-15799ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 травня 2020 року у складі судді Янчук В. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якому просили визнати за ними право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Позов обґрунтовано тим, що у спірній квартирі почали проживати з 15 червня 2007 року. Попередні власники квартири, тобто відповідачі, виїхали до іншого міста та віддали їм ключі від помешкання, оскільки добре спілкувалися, дозволивши їм не лише проживати у квартирі, а й оформити на себе особові рахунки та зробити ремонт. Позивачі зазначали, що з 2007 року відкрито володіють і користуються квартирою, поводяться з нею так, як поводилися б із власною. При вселенні в квартиру сплатили всі борги за комунальні послуги, зробили капітальний ремонт, підключили воду і газ, які були відсутні. Зв`язок із попередніми власниками втрачений, їх місце проживання невідоме. Зазначають, що відкрито володіють квартирою більше 12 років, що можуть підтвердити свідки.
 
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, мотивував своє рішення тим, що позивачі не можуть вважатися добросовісними набувачами, а законність об`єкту володіння, відкритість та безперервність користування спірним майном ще не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки для набуття права власності на чужі речі необхідна сукупність усіх наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння), у зв`язку з чим дійшов висновку, що добросовісність володіння не доведена.
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулися з касаційною скаргою на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 травня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, в якій просять скасувати зазначені вище судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.
 
Касаційну скаргу обґрунтовують тим, що судами попередніх інстанцій апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема статті 344 ЦК України, при вирішенні спору не враховано правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) та постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18, від 01 жовтня 2020 року у справі № 286/1652/18.
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2020 року касаційну скаргу заявників залишено без руху надано строк для усунення недоліків касаційної скарги (доплати судового збору) до 10 грудня 2020 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали.
У грудні 2020 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема: квитанція від 01 грудня 2020 року № 0.0.1926187898.1 про доплату ОСОБА_1 судового збору у розмірі 2 643,00 грн; квитанція від 01 грудня 2020 року № 0.0.192619821.1 про доплату ОСОБА_2 судового збору у розмірі 2 643,00 грн 
Таким чином недоліки касаційної скарги усунуто.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 травня 2020 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що свідоцтвом № НОМЕР_1 на право власності на житло від 11 травня 1995 року, яке видане органом приватизації, доведено той факт, що квартира АДРЕСА_1   приватизована та право спільної власності на неї на законних підставах набули ОСОБА_8 та члени його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14 липня 2000 року 1/6 частини спірної кватири після смерті ОСОБА_8 успадкувала його дружина ОСОБА_3 .
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Встановлені судами обставини справи свідчать про те, що позивачі були обізнані, що власником спірного майна на момент отримання майна був ОСОБА_8 , а тому не можна вважати користування позивачами спірним майном добросовісним, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Крім того, судами встановлено відсутність у матеріалах справи доказів того, що власники відмовились у встановленому законом порядку від права власності на належне їм нерухоме майно або наявні інші обставини припинення їх власності.
Зазначені обставини в сукупності унеможливлюють застосування до спірних відносин положень статті 344 ЦК України і визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на спірне майно, доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, непогодження із встановленими судами обставинами справи та ухваленими рішеннями, переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій узгоджуються із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) та постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18, від 01 жовтня 2020 року у справі № 286/1652/18, на які посилаються заявники у касаційній скарзі.
Посилаючись на вказані постанови Верховного Суду, у яких у касаційному порядку переглядалися судові рішення з вирішення вимог щодо набувальної давності, заявник посилається на те, що при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна. Проте указаним висновкам оскаржувані судові рішення не суперечать.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадженняу справі за  позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 травня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик