ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року 

м. Київ
справа №465/273/16-а
адміністративне провадження №К/9901/9760/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Коваленко Н.В., Стародуба О.П., 

розглянув у попередньому судовому засіданні адміністративну справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Франківського районного суду міста Львова від 23.02.2016 (суддя Козюренко Р.С.) та 
ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2016 (колегія у складі суддів Довгополова О.М., Гудима Л.Я., Святецького В.В.) 
у справі № 465/273/16-а
за позовом ОСОБА_1 
до Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту соціальної політики Львівської міської ради
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів.

І. РУХ СПРАВИ

1.          У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту соціальної політики Львівської міської ради.
2.          Позивач просив (з урахуванням заяви про доповнення до позовної заяви):
- визнати дії відповідача протиправними в сприянні реалізації його прав та інтересів, визначених Конституцією України і законодавством; 
- зобов`язати відповідача донарахувати та стягнути на його користь одноразову допомогу на оздоровлення за 2015 рік, в розмірі, що становить 54200 грн., з врахуванням виплати для зарахування 90 грн. виплаченої відповідачем суми допомоги.
3.          Постановою Франківського районного суду міста Львова від 23.02.2016 позов задоволено. Визнано протиправними дії Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо недонарахування та недоплати ОСОБА_1 одноразової допомоги на оздоровлення учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності. Зобов`язано Франківський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради здійснити ОСОБА_1 донарахування та виплату одноразової допомоги як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності в розмірі 4 мінімальних заробітних плат, що становить різницю між розміром допомоги інваліду ІІІ групи та виплаченим розміром допомоги за 2015 рік у розмірі 5422,00 грн.
4.          Позивач оскаржував рішення в частині способу захисту, застосованого судом. Звертав увагу, що Державна казначейська служба України не виконує рішень суду зобов`язального характеру. Вважав, що суд мав вирішити питання про стягнення допомоги, а не зобов`язувати відповідача її виплатити. Покликався на те, що рішення про виплату не має важелів для виконання судового рішення і є бездієвим.
5.          Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2016 апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а постанову Франківського районного суду міста Львова від 23.02.2016 залишено без змін.
6.          У касаційній скарзі позивач із посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції змінити.
7.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.11.2016 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача та направлено особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття касаційного провадження разом з копією касаційної скарги. 
8.          Від відповідача надійшло заперечення на касаційну скаргу. Просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.
9.          У зв`язку із ліквідацією Вищого адміністративного суду України справу передано Верховному Суду.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

10.          Судами встановлено, що позивач є інвалідом ІІІ групи, належить до І категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та перебуває на обліку у Франківському відділі соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради.
11.          З метою отримання допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 звернувся до відповідача, однак таку допомогу у 2015 році йому виплачено в меншому розмірі, ніж це передбачено статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
12.          Із відповіді Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту соціальної політики Львівської міської ради вбачається, що позивачу виплачено 90 грн. одноразової допомоги на оздоровлення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на здоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
13.          Не погоджуючись із вказаним, позивач звернувся із позовом до суду. 

ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

14.          Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідні виплати необхідно провести на підставі статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не Постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на здоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
15.          Відхиляючи доводи апеляційної скарги позивача про неефективність обраного судом способу захисту, апеляційний суд звернув увагу на те, що виплаті щорічної грошової допомоги учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС передує певна процедура, зокрема, складення управлінням праці та соціального захисту населення розрахунку видатків на виплату допомоги за певний період та його подають територіальним відділенням Державного казначейства.
Тобто обчислення розміру разової щорічної грошової допомоги належить до компетенції органів праці і соціального захисту, тому суд не повноважний стягувати з управління конкретні суми такої допомоги, а може лише зобов`язати відповідача провести її нарахування та виплату відповідно до вимог законодавства. 
Доводи позивача про те, що рішення суду зобов`язального характеру неможливо буде виконати, на думку колегії суддів, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки предметом спору в даній справі було право позивача на отримання зазначеної допомоги в розмірі, встановленому законодавством, а можливий порядок виконання судового рішення жодним чином не впливає на правильність та обґрунтованість висновків суду по суті спору.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обрав правильний спосіб захисту порушеного права щодо розміру належної йому разової грошової допомоги на оздоровлення.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

16.          Позивач у касаційній скарзі зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог і не погоджується із застосованим способом захисту його прав, звертає увагу на неможливість виконання рішення.
17.          Вважає, що ефективнішим способом захисту його порушеного права є не зобов`язання відповідача здійснити йому донарахування та виплату одноразової допомоги на оздоровлення, а стягнення з відповідача конкретної суми такої допомоги. 
18.          Відповідач надав заперечення, в якому не погодився з рішеннями судів по суті спору. Водночас, доводів по суті касаційної скарги (щодо способу захисту) не навів.

V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

19.          Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм  процесуального права та дійшов таких висновків.
20.          Правове питання, що його позивач піднімає у скарзі, стосується способів захисту права на одержання соціальної виплати (одноразової грошової допомоги на оздоровлення): зобов`язання нарахувати та виплатити - з одного боку, і стягнення коштів - з другого.
21.          На час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій (2016 рік) питання щодо способів захисту, які можуть бути застосовано адміністративним судом, визначалися ст. 105 і ст. 162 КАС України.
22.          Відповідно до ч. 4 ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про: зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії (п. 2); стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю (п. 4). 
23.          Зазначена норма кореспондується з ч. 2 ст. 162 КАС України, за якою у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (п. 2); стягнення з відповідача коштів (п. 4).
24.          Наведення цих повноважень в одному переліку окремим пунктами дає підстави вважати їх самостійними способами захисту. Однак законодавством не визначено коли саме застосовується той чи інший спосіб захисту. 
25.          Питання про належний спосіб захисту у подібних правовідносинах вирішувалося Верховним Судом України у постанові від 28.10.2008 у справі № 21-739в08. 
У цій справі позивачі просили стягнути з відповідачів заборгованість за виплатами, передбаченими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Посилаючись на те, що відповідачі нараховують і виплачують зазначені виплати не відповідно до цього Закону, а в твердих ставках, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що призвело до порушення їхніх прав, позивачі просили стягнути з відповідачів суми, не виплачені за період з 1 листопада 2002 року по 31 жовтня 2005 року.
Верховний Суд України у цій справі дійшов висновку, що установивши, що відповідачі порушили норми права, які регулюють спірні відносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними і зобов`язати відповідачів здійснити нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум. 
26.          Постанову Верховного Суду України від 28.10.2008 у справі № 21-739в08 було доведено до адміністративних судів листом Вищого адміністративного суду України від 13.06.2012 №   1483/12/13-12.
27.          У справі, що розглядається, висновки судів відповідають вищезгаданій постанові Верховного Суду України.
28.          У розвиток цього підходу Суд звертає увагу, що критерієм розмежування способів захисту «зобов`язання нарахувати та виплатити» і «стягнення коштів» є предмет спору. 
29.          Реалізація права на отримання пенсії чи соціальної допомоги передбачає певну послідовність дій та рішень: звернення особи до повноваженого органу; перевірку наявності у неї права на відповідну виплату; розрахунок її розміру; прийняття рішення про призначення пенсії чи соціальної допомоги; проведення виплати. Спір може виникнути на будь-якій стадії правовідносин. 
30.          Якщо спір виник щодо неправомірної, на думку позивача, відмови у призначенні пенсії, допомоги чи іншої виплати або неправильного визначення її розміру, належним способом захисту є зобов`язання вчинити дії - нарахувати і виплатити відповідну пенсію чи допомогу. При цьому немає підстав стягувати відповідну суму, оскільки рішенням відповідного органу її ще не призначено.  
31.          Якщо пенсію чи допомогу призначено, конкретний обсяг заборгованості державного органу-боржника перед позивачем встановлений і не є предметом спору (визнається сторонами), а заборгованість виникла внаслідок протиправної бездіяльності боржника, наприклад, затримки виплати вже нарахованих коштів, або якщо сума заборгованості встановлена рішенням суду, що набрало законної сили, а суб`єкт владних повноважень не здійснює виплати, належним способом захисту порушених прав є стягнення коштів у встановленому розмірі на користь позивача.
32.          Конкретний спосіб захисту визначає позивач. Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Позовні вимоги є способами захисту прав позивача, порушених у конкретних публічних правовідносинах, що стали предметом судового спору. 
33.          Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Отже, умовою виходу за межі позовних вимог (а отже і обраного позивачем способу захисту), є досягнення найбільш повного, ефективного захисту прав особи, що узгоджується із метою  адміністративного судочинства.
34.          У справі, що розглядається, спірним є розмір соціальної допомоги - одноразової допомоги на оздоровлення. Належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій щодо недонарахування та недоплати одноразової допомоги і зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити цю допомогу в розмірі 4 мінімальних заробітних плат, що становить різницю між розміром допомоги інваліду ІІІ групи та виплаченим розміром допомоги за 2015 рік у розмірі 5422,00 грн. Відтак, суд обґрунтовано вийшов за межі позовних вимог та застосував той спосіб захисту, який є належним і відповідає предмету спору.
35.          Доводи позивача про те, що рішення зобов`язального характеру згодом не можливо буде виконати, судом апеляційної інстанції обґрунтовано не взято до уваги. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає як особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу (ст. 3), так і особливості виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (ст. 7).
36.          Відповідно до ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
37.          З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 341, 343, 350, 356, 359 КАС України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Франківського районного суду міста Львова від 23 лютого 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року у справі №   465/273/16-а  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                              В.М. Кравчук

Суддя                                                                                                              Н.В. Коваленко

Суддя                                                                                                              О.П. Стародуб