ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" грудня 2020 р.           Справа№ 916/608/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Коробенка Г.П.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Агрикової  О.В. 

за участю секретаря судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 10.12.2020

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС"
на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 (повний текст рішення складено 04.02.2020)
у справі №916/608/19 (суддя Нечай О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС"
до 1. Одеської обласної державної адміністрації
     2. Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 2: Міністерство інфраструктури України
про визнання права власності на земельну ділянку та витребування її із незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС" звернулось до господарського суду з позовною заявою до Одеської обласної державної адміністрації та Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний", в якій просить:
- визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС" право власності на земельну ділянку площею 3,5716 га, кадастровий номер 5122780500:01:003:0185, що знаходиться за адресою: Одеська обл., Комінтернівський район, Визирська сільська рада;
- витребувати з незаконного володіння Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" земельну ділянку площею 3,5716 га, кадастровий номер 5122780500:01:003:0185, що знаходиться за адресою: Одеська обл., Комінтернівський район, Визирська сільська рада.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі рішення Комінтернівської районної ради народних депутатів від 15 листопада 1995 року № 89-ХХІІ Товариство з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС" набуло у власність земельну ділянку колективної форми власності площею 51,15 га, яку використовує для ведення підсобного сільськогосподарського виробництва; натомість відповідач-1 оспорює право власності позивача та, на думку позивача, Одеською обласною державною адміністрацією у протиправний спосіб видано розпорядження №589/А-2004 від 28 липня 2004 року, яким земельну ділянку площею 3,5716 га вилучено із земель позивача та на підставі якого право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за державою, заволодівши у незаконний спосіб вказаною земельною ділянкою, відповідач-1 передав її у користування відповідачу-2, який фактично володіє частиною спірної земельної ділянки без відповідної правової підстави, оскільки законний її власник (позивач) у користування відповідача-2 спірну земельну ділянку не передавав.
У відзивах на позов відповідачі проти позову заперечували, просили у задоволенні позовної заяви відмовити, вказуючи про те, що право відповідача-1 на передачу та право відповідача-2 на користування земельною ділянкою оформлено без будь-яких порушень вимог законодавства України.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що позивачем не доведено порушення відповідачами його прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки позивачем було надано згоду на виділення земельної ділянки площею 3,5 га порту Южний. При цьому, судом встановлено, що відповідач-1, як орган місцевого самоврядування, користуючись своїми дискреційними повноваженнями, діяв в межах чинного законодавства на момент надання у постійне користування відповідачу-2 земельної ділянки, розташованої у Одеській області, Комінтернівський район, Візирська сільська рада, кадастровий номер: 5122780500:01:003:0185; право постійного користування відповідачем - 2 вказаною вище земельною ділянкою було набуто на законних підставах без жодних порушень чинного на момент виникнення правовідносин законодавства зі згоди позивача.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №916/608/19 та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 14, 19 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 386, 387, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 116, 140, 142, п.7 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". При цьому апелянт стверджує, що висновок місцевого господарського суду щодо дотримання закону під час позбавлення позивача права власності на землю є помилковим, оскільки суперечить наведеним вище положенням Земельного кодексу України, з огляду на те, що позивач не звертався до компетентних органів із заявою про добровільну відмову від права власності на земельну ділянку в порядку, передбаченому чинним Земельним кодексом України - угода про передачу права власності на земельну ділянку не укладалась та нотаріально не посвідчувалась.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС" на рішення Господарського суду міста Києва від  22.01.2020 у справі №916/608/19; призначено розгляд апеляційної скарги.
У відзивах на апеляційну скаргу відповідач-2 та третя особа просять рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.
19.10.2020 через канцелярію суду від третьої особи надійшла заява про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом апеляційної скарги на загальну суму 151,80 грн, понесені Міністерством інфраструктури України у зв`язку з надсиланням копій відзиву на апеляційну скаргу учасникам справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи фіскальними чеками №01135146441110 на суму 50,60 грн, №0113514612934 на суму 50,60 грн, №0113514612926 на суму 50,60 грн).
В судовому засіданні апеляційної інстанції 26.11.2020 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №916/608/19 та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
В судовому засіданні апеляційної інстанції 26.11.2020 представники відповідача-2 та третьої особи заперечували проти апеляційної скарги, просили суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
В судовому засіданні 26.11.2020 оголошено перерву на 10.12.2020, у відповідності до ст. 216 ГПК України.
07.12.2020 через канцелярію суду від представника третьої особи надійшло клопотання про проведення судового засідання, яке призначене на 10.12.2020 без участі представника третьої особи.
10.12.2020 через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання, яке призначене на 10.12.2020 без участі представника позивача.
08.12.2020 через канцелярію суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з неможливістю забезпечити в судове засідання явку свого представника, посилаючись на те, що більшість працівників відділу претензійно-позовної роботи відповідача-1 є тимчасово непрацездатними у зв`язку із захворюванням на гостру респіраторну хворобу COVID-19, а один працівник перебуває у відпустці.
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача-2 з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. Однією з таких підстав, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України, визначено першу неявку в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час та місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Колегія суддів вважає, що зазначені у клопотанні обставини не можуть бути належною підставою для відкладення розгляду справи, враховуючи, що відповідач не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Колегія суддів звертає увагу на те, що викладені у клопотанні обставини належними доказами не підтверджено, а тому клопотання не підлягає задоволенню. 
З огляду на викладене, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи в судові засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників сторін, третьої особи.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.
На підставі рішення Комінтернівської районної ради народних депутатів від 15.11.1995 № 89-ХХІІ (далі - Рішення) Товариству з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС" (далі - позивач) було видано Державний акт на право колективної власності на землю (51,15 гектарів) для ведення підсобного сільськогосподарського виробництва.
У вказані 51,15 гектарів входить земельна ділянка площею 3,5716 га, розташована у Одеській області, Комінтернівський район, Визирська сільська рада, кадастровий номер: 5122780500:01:003:0185.
Розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації "Про вилучення та надання у постійне користування земельних ділянок для несільськогосподарських потреб на території Комінтернівського району" №589/А-2004 від 28.07.2004 (далі - Розпорядження) було затверджено проект відведення земельних ділянок Державному підприємству "Морський торговельний порт "Южний", зокрема, із земель Товариства з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС" (3,6088 га ріллі).
Пунктом 3.2 вказаного Розпорядження відповідача-2 зобов`язано відшкодувати втрати сільськогосподарського виробництва в сумі 584,193 тис. грн, відповідно до чинного на той момент законодавства.
В подальшому, розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації "Про внесення змін до розпорядження голови Одеської обласної державної адміністрації від 28 липня 2004 року №589/А-2004" в Розпорядження було внесено зміни, зокрема, у пункті 2 цифри " 16,3944" замінено цифрами " 16,3572", цифри " 3,6088" замінено цифрами " 3,5716".
Предметом спору у даній справі є визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС" право власності на земельну ділянку площею 3,5716 га, кадастровий номер 5122780500:01:003:0185, що знаходиться за адресою: Одеська обл., Комінтернівський район, Визирська сільська рада та витребування з незаконного володіння Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" спірної земельної ділянки.
Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є:
а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; 
б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; 
в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності (ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
За умовами частини п`ятої статті 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.
Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (чч. 1, 11 ст. 124 Земельного кодексу України).
У відповідності до статті 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження (пп. 1, 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.
Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року (п. 8 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
З матеріалів справи вбачається, що у Державного підприємства "Морський торговельний порт "Южний" виникло право власності на земельну ділянку, розташовану у Одеській області, Комінтернівський район, Визирська сільська рада, кадастровий номер: 5122780500:01:003:0185 на підставі Державного акту на право постійного користування земельного ділянкою (серія та номер: ЯЯ 206290, виданий 14.12.2011 відділом Держкомзему у Комінтернівському районі Одеської області).
21.02.2014 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про що було внесено відповідний запис до Державного реєстру прав.
Колегією суддів встановлено, що відповідачем-2, у відповідності до приписів статті 124 Земельного кодексу України, було здійснено відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва, що підтверджується наявними у матеріалах справи первинними документами, в розмірі, встановленому у Розпорядженні №589/А-2004 від 28.07.2004.
Отже, безпідставними є твердження позивача щодо незаконності дій відповідача-1 по передачі у постійне користування відповідачу-2 земельної ділянки, розташованої у Одеській області, Комінтернівський район, Визирська сільська рада, кадастровий номер: 5122780500:01:003:0185.
Більш того, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем було надано згоду на виділення земельної ділянки площею 3,5 га порту Южний, що підтверджується наявними в матеріалах справи протоколом узгодження використання земельних ділянок під будівництво об`єкту "Подовження виставкового парку району навалювальних вантажів порту Южний" від 21.05.2001 та актом вибору земельних ділянок морському торговельному порту Южний під будівництво виробничих об`єктів на території Візирської та Сичаївської сільських рад і Новобілярської селищної ради Комінтернівського району від 25.07.2007.
Доводи апелянта щодо ненадання останнім добровільної відмови від права власності на земельну ділянку в порядку, передбаченому чинним Земельним кодексом України - угода про передачу права власності на земельну ділянку не укладалась та нотаріально не посвідчувалась, що вказує на неправомірне позбавлення позивача права власності на землю, визнаються судом апеляційної інстанції безпідставними, оскільки вилучення (викуп) спірної земельної ділянки здійснено у відповідності до положень статті 34 Земельного кодексу України (чинного на момент вилучення (викупу) спірної земельної ділянки) на підставі розпорядження Одеської обласної  державної адміністрації від 28.07.2004 №589/А-2004.
Так, у відповідності до статті 34 Земельного кодексу України (чинного на момент вилучення (викупу) спірної земельної ділянки) підприємства, установи і організації, заінтересовані у вилученні (викупі) земельних ділянок, зобов`язані до початку проектування попередньо погодити із власниками землі і землекористувачами та місцевими Радами народних депутатів, а також спеціально уповноваженими на те органами державного управління по охороні і використанню земель місце розташування об`єкта, розмір ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх інших об`єктів, умови проживання населення і охорону навколишнього середовища.
Вибір земельних ділянок для розміщення об`єктів провадиться у встановленому порядку підприємствами, установами і організаціями, заінтересованими у їх відведенні.
Попереднє погодження місць розташування об`єктів, розмірів намічуваних для вилучення (викупу) земельних ділянок та умов їх відведення провадиться місцевими Радами народних депутатів, які мають право вилучати ці ділянки.
Фінансування проектних робіт до попереднього погодження місця розташування об`єкта не допускається.
Попереднє погодження місць розташування об`єктів на землях, що вилучаються за рішенням Верховної Ради України, а також об`єктів власності інших держав, міжнародних організацій та іноземних юридичних осіб провадиться Верховною Радою України.
Підприємства, установи і організації, заінтересовані у вилученні (викупі) земельних ділянок, звертаються з клопотаннями про попереднє погодження місць розташування об`єктів до відповідної місцевої Ради народних депутатів. Клопотання щодо об`єктів, розміщення яких погоджує Верховна Рада України, подаються до обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів.
До клопотання додаються необхідні матеріали та розрахунки.
Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає у місячний строк клопотання і дає підприємству, установі, організації дозвіл на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування об`єкта.
Підприємство, установа і організація погоджують найбільш доцільне місце розташування об`єкта, розміри намічуваної для вилучення земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) із власником землі або землекористувачем, районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом охорони культурної спадщини, органом архітектури і подають відповідні матеріали до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає їх і погоджує місце розташування того об`єкта, під який має право вилучати земельну ділянку.
Якщо попереднє погодження місця розташування об`єкта провадиться районною, обласною Радою народних депутатів або Верховною Радою України, сільська, селищна, міська Рада народних депутатів готує свій висновок і подає матеріали на погодження до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів.
Районна (міська) Рада народних депутатів розглядає у місячний строк ці матеріали і погоджує місце розташування того об`єкта, під який має право вилучати земельну ділянку, або подає свій висновок до обласної Ради народних депутатів.
Обласна Рада народних депутатів розглядає подані матеріали і погоджує місце розташування об`єкта, під який вилучення земельної ділянки провадиться цією Радою.
Матеріали попереднього погодження місця розташування об`єкта, що провадиться Верховною Радою України, подаються обласною, Київською, Севастопольською міською Радою народних депутатів із своїм висновком до Кабінету Міністрів України, який розглядає їх у місячний строк і подає свої пропозиції до Верховної Ради України.
Матеріали попереднього погодження місця розташування об`єкта повинні включати: викопіювання з проекту районного планування або проекту планіровки та забудови міста, копію плану земельної ділянки з нанесенням на ній варіантів розміщення об`єкта із зазначенням загальної площі, яку необхідно вилучити. Вказуються також склад угідь земельної ділянки, що вилучається, та умови її відведення.
Колегією суддів встановлено, що 21.05.2001 згідно протоколу погодження використання земельних ділянок під будівництво виробничих об`єктів, складеного та підписаного, зокрема, представником ДП «МТП «Южний» та TOB «БВСФ «AJIIC», досягнуто домовленості про відведення відповідачу 1 із складу земель TOB «БВСФ «AЛIC» земельної ділянки в районі Аджаликського лиману площею 3,5 га.
На підставі звернення ДП «МТП «Южний» по Одеської обласної Ради і листа останньої № 51/р-37-438/186 від 22.06.2001, головою Комінтернівської районної ради 17.07.2001 у відповідності до ст. 34 Земельного кодексу України (чинного на момент вилучення (викупу) спірної земельної ділянки) прийнято розпорядження №155/01-РР про створення комісії по вибору земельних ділянок на території Візирської, Сичавської сільських рад та Ново-Білярської селищної ради ДП «МТП «Южний» під будівництво виробничих об`єктів.
У відповідності до Акту вибору земельних ділянок морському торговельному порту «Южний» під будівництво виробничих об`єктів від 25.07.2001 та викопіювання із плану меж Візирської сільської ради, вибрана земельна ділянка №1 площею 3,61 га, яка знаходилась у колективній власності фірми TOB «БВСФ «AЛIC», відповідає усім необхідним нормам і може бути передана у постійне користування Порту для будівництва і реконструкції лінійних споруд до виробничих об`єктів.
Згідно з витягом з протоколу №3 від 11.08.2001 загальних зборів членів TOB «БВСФ «AЛIC» було розглянуто лист ДП «МТП «Южний» та постановлено погодитись з відведенням Порту земельної ділянки площею 3,61 га із земель колективної власності TOB «БВСФ «AЛIC», які не підлягають розпаюванню при умові оплати її вартості на договірних умовах між ДП «МТП «Южний» та TOB «БВСФ «AJIIC».
В подальшому у листі від 12.08.2001 TOB «БВСФ «AJIIC» було зазначено суму матеріальних збитків, які необхідно було перерахувати ДП «МТП «Южний» на розрахунковий рахунок TOB «БВСФ «Аліс».
В свою чергу, інших мотивованих рахунків від позивача на сплату компенсації за вилучення земельної ділянки від TOB «БВСФ «AЛIC» на адресу ДП «МТП «Южний» не надходило, що свідчить про виконання Підприємством договірних умов та підтверджується висновком від 21.02.2003 р. № 4, яким TOB «БВСФ «Аліс» погодило проект відведення земельної ділянки площею 3, 6088 га.
Листом від 31.05.2011 №01/05 позивач звернувся до ДП «МТП «Южний» з вимогою додаткової сплатити грошової компенсації за земельну ділянку загальною площею 3,61 га, яка була вилучена у TOB «БВСФ «AЛIC» у 2004 р. на підставі розпорядження Одеської обласної державної адміністрації від 28.07.2004  №589/А-2004.
При цьому, враховуючи зміст даного звернення позивача, останній фактично підтверджує, що у 2004 р. земельна ділянка загальною площею 3,61 га була вилучена у TOB «БВСФ «Аліс» на користь ДП «МТП «Южний» за згодою позивача.
У відповідь на дану вимогу, ДП «МТП «Южний» листом від 10.06.2011 №5084/01/145/11 повідомило позивача, що на підставі виставленого ним рахунку підприємством були відшкодовані TOB «БВСФ «Аліс» втрати сільськогосподарського виробництва у розмірі 34650,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 28.08.2001 №7594.
Вищезазначене підтверджує, що між ДП «МТП «Южний» та TOB «БВСФ «АЛІС» відбулися не лише певні перемовини спрямовані на набуття Відповідачем 1 права постійного користування земельною ділянкою, а фактично згідно чинного на той час Земельного кодексу України (в редакції 1992 р.) TOB «БВСФ «АЛІС» прийнято рішення та надано згоду на вилучення спірної земельної ділянки.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 28.07.2004 №589/А-2004 «Про вилучення та надання у постійне користування земельних ділянок для несільськогосподарських потреб на території Комінтернівського району» у відповідності до вимог чинного на той момент законодавства було затверджено проект відведення земельних, ділянок ДП «МТП «Южний» та надано у постійне користування під будівництво виробничих об`єктів земельні ділянки загальною площею 16, 3944 га, в тому числі: 3, 6088 га - земельна ділянка із земель TOB «БВСФ «Аліс» (розпорядження є чинним та не скасовано у встановленому законом порядку).
Отже, земельна ділянка, розташована у Одеській області, Комінтернівський район, Визирська сільська рада, кадастровий номер: 5122780500:01:003:0185, вибула із користування позивача добровільно та у спосіб, передбачений чинним на той момент законодавством України.
Згідно із статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.
Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Наведеними положеннями визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Тобто, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У той же час, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Тобто, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відтак, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, що й унормовано положеннями статей 4, 5 ГПК України.
Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено порушення відповідачами його прав та охоронюваних законом інтересів, з огляду на надання позивачем згоди на виділення земельної ділянки площею 3,5 га порту Южний; право постійного користування відповідачем 2 вказаною вище земельною ділянкою було набуто на законних підставах без жодних порушень чинного на той момент законодавства зі згоди позивача; відповідач 1, як орган місцевого самоврядування, діяв в межах чинного законодавства на момент надання у постійне користування відповідачу 2 земельної ділянки, розташованої у Одеській області, Комінтернівський район, Візирська сільська рада, кадастровий номер: 5122780500:01:003:0185.
Стосовно заяви відповідача 2 про застосування строку позовної давності, заявленої в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За змістом частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Водночас, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.
З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не доведено порушення відповідачами його прав та охоронюваних законом інтересів, позов не підлягає задоволенню з підстав його необґрунтованості. 
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення.
Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.
Розглянувши заяву третьої особи про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вказана заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертої статті 129 ГПК України, у відповідності до якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З наявних в матеріалах справи фіскальних чеків №01135146441110 на суму 50,60 грн, № 0113514612934 на суму 50,60 грн, №0113514612926 на суму 50,60 грн (доданих третьою особою до відзиву на апеляційну скаргу) вбачається, що Міністерством інфраструктури України понесено витрати на відправлення учасникам у справі - Товариству з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС", Одеській обласній державній адміністрації, Державному підприємству "Морський торговельний порт "Южний" копій відзиву на апеляційну скаргу у справі №916/608/19 в загальному розмірі 151,80 грн (вартість послуг оператора поштового зв`язку Укрпошта), які у відповідності до ст.ст. 123, 129 ГПК України підлягають стягненню з апелянта на користь Міністерства інфраструктури України.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на апелянта у відповідності до статті 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2020 у справі №916/608/19 залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Багатопрофільна виробничо-сільськогосподарська фірма "АЛІС" на користь Міністерства інфраструктури України судові витрати в розмірі 151,80 грн.
Доручити суду першої інстанції видати відповідний наказ з зазначенням необхідних реквізитів.
Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 17.12.2020.

Головуючий суддя                                                            Г.П. Коробенко 

Судді                                                                                М.Г. Чорногуз

                                                                                О.В. Агрикова