ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 640/7000/19
адміністративне провадження № К/9901/11827/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Жука А.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження  справу
за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України
на рішення Окружного адміністративного суду міст Києва від 12 листопада 2019 року (головуючий суддя - Клочкова Н.В.) 
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року (головуючий  суддя - Костюк Л.О., судді: Бужак Н.П., Кобаль М.І.) 
у справі №640/7000/19
за позовом громадської організації «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «Трудова співдружність»
до Кабінету Міністрів України,
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
I. РУХ СПРАВИ
1. У квітні 2019 року громадська організація «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «Трудова співдружність» (далі - Громадська організація) звернулася до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила:
- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невчинення дій для перегляду регуляторного акту, яким є Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня                 1994 року №198, на відповідність його Законам України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Про перелік документів дозвільного характеру» в частині положень, що стосуються «малих архітектурних форм», після отримання пропозиції Громадської організації, оформленої листом від 26 жовтня 2018 року;
- зобов`язати Кабінет Міністрів України після набранням рішенням суду законної сили прийняти постанову, якою визнати  постанову Кабінету Міністрів України від                      30 березня 1994 року №198 такою, що втратила чинність, або внести до неї зміни, виключивши з Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони положення абзацу другого пункту 4 Розділу І; словосполучення «малих архітектурних форм» з назви Розділу V; положення Розділу V, що пов`язані з порядком розміщення малих архітектурних форм.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 26 жовтня 2018 року звернулася до відповідача, який є регуляторним органом, що прийняв відповідний регуляторний акт -  постанову Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 «Про затвердження Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони» з пропозицією переглянути цей регуляторний акт з огляду на невідповідність  певних його положень Закону України від 17 лютого 2011 року №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI) та Закону України від 19 травня 2011 року №3392-VI «Про перелік документів дозвільного характеру» (далі - Закон № 3392-VI). У разі ж встановлення невідповідності, просив відповідача поінформувати профільне міністерство про такі обставини та необхідність підготувати у 5-денний строк проєкт постанови Кабінету Міністрів України про внесення змін до  постанови Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 або визнати останню такою, що втратила чинність.
3. Проте відповідач її пропозицію не розглянув, не доручив профільному міністерству підготувати відповідний проєкт постанови Кабінету Міністрів  України, а скерував її Міністерству інфраструктури України для надання відповіді, фактично ухилившись від обов`язку привести положення зазначеної постанови Уряду України у відповідність із Законами №3038-VI та №3392-VI.
4. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що ним вжито дії щодо приведення постанови Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 у відповідність до вимог Законів №3038-VI та №3392-VI. Окрім цього, зі змісту листа Міністерства інфраструктури України від 12 жовтня 2018 року слідує, що Державним агентством автомобільних доріг України розробляється проєкт постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони», що є підтвердженням відсутності протиправної бездіяльності Уряду України.
5. Рішенням Окружного адміністративного суду міст Києва від 12 листопада                  2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невчинення дій для перегляду Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198, на відповідність  Закону №3038-VI та Закону №3392-VI станом на дату перегляду в частині положень, які стосуються «малих архітектурних форм», після отримання пропозиції Громадської організації, оформленої листом від 26 жовтня 2018 року вихідний №665. 
6. Окрім цього, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вийшов за межі заявлених Громадською організацією позовних вимог та зобов`язав Кабінет Міністрів вчинити дії в межах компетенції, спрямовані на перегляд Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198, на відповідність  Закону №3038-VI та Закону №3392-VI станом на дату перегляду, в частині положень, які стосуються «малих архітектурних форм», на підставі пропозиції Громадської організації, оформленої листом від 26 жовтня 2018 року вихідний №665. 
7. В задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Кабінету Міністрів України після набранням рішенням суду законної сили прийняти постанову, якою визнати  постанову Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 такою, що втратила чинність, або внести до неї зміни, відмовлено з огляду на їх необґрунтованість та передчасність, оскільки відповідач пропозицію позивача взагалі не розглянув та не поінформував про результати такого розгляду.
8. Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Кабінет Міністрів України звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судами обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність обставин справи, які суди вважали встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняті судами рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.   
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
9. Постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 затверджено Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони (далі - Правила).
10. Пунктом 4 Розділу І Правил «Загальні положення» встановлено, що користувачами дорожніх об`єктів є, зокрема, власники (користувачі) малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, розташованих у межах смуги відчуження автомобільних (позаміських) доріг або червоних ліній міських вулиць і доріг.
11. Також цим пунктом визначено, що малою архітектурною формою для провадження підприємницької діяльності (далі - мала архітектурна форма) є невелика (площею до 30 кв. метрів) споруда торговельно-побутового призначення, яка виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без спорудження фундаменту.
12. Пункт 26 Розділ V Правил «Правила розміщення малих архітектурних форм та зовнішньої реклами» визначає, що розміщення малих архітектурних форм провадиться за відповідними дозволами, що видаються за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції, дорожньо-експлуатаційними та іншими заінтересованими організаціями. Порядок погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції розміщення малих архітектурних форм установлюється МВС за погодженням з власником автомобільних доріг, міських вулиць, Держпідприємництвом, Антимонопольним комітетом.
13. 12 березня 2011 року набрав чинності Закон України від 17 лютого 2011 року №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності», статтею 28 якого визначено, що «мала архітектурна форма» - це невелика споруда  декоративного, допоміжного чи іншого призначення, що використовується для покращення естетичного вигляду громадських місць і міських об`єктів, організації простору та доповнює композицію будинків, будівель, їх комплексів. 
14. До малих архітектурних форм належать: 1) альтанки, павільйони, навіси;  2) паркові арки (аркади) і колони (колонади); 3) вуличні вази, вазони і амфори; 4) декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади; 5) монументальна, декоративна та ігрова скульптура; 6) вуличні меблі (лавки, лави, столи); 7) садово-паркове освітлення, ліхтарі; 8) сходи, балюстради; 9) паркові містки; 10) обладнання дитячих ігрових майданчиків; 11) павільйони зупинок громадського транспорту; 12) огорожі, ворота, ґрати; 13) меморіальні споруди (надгробки, стели, обеліски тощо); 14) рекламні та інформаційні стенди, дошки, вивіски; 15) інші об`єкти, визначені законодавством. 
15. У цій же статті наведено визначення терміну «тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності» - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних  метрів  по  зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. 
16.  Окрім цього визначено, що розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій  населених  пунктів", а тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності - в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. 
17. Підпунктом 2 пункту 12 Розділу V «Прикінцеві положення» цього Закону Кабінет Міністрів України зобов`язано у тримісячний строк з дня його опублікування привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити перегляд і скасування міністерствами та іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; внести до Верховної Ради України проект закону щодо скорочення до 60 днів строку відведення земельних ділянок для містобудівних потреб.
18. 16 червня 2011 року набрав чинності Закон України від 19 травня 2011 року №3392-VІ «Про перелік документів дозвільного характеру», яким затверджено вичерпний Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності. Вказаним переліком не передбачено видачу документів дозвільного характеру на розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності. 
19. Частиною третьою статті 1 цього Закону встановлено, що забороняється вимагати від суб`єктів господарювання отримання документів дозвільного характеру, які не внесені до Переліку, затвердженого цим Законом. 
20. Частиною третьою статті 2 «Прикінцеві положення» Закону №3392-VІ зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом трьох місяців з дня опублікування цього Закону підготувати та подати на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо внесення змін до законів України для їх приведення у відповідність із цим Законом; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.
21. 19 червня 2018 року Громадська організація звернулася до Кабінету Міністрів України з заявою, в якій зазначила про невідповідність постанови Уряду України від 30 березня 1994 року №198 «Про затвердження Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони» вимогам Законів України №3038-VI та №3392-VI та навела відповідні обґрунтування, а також просила повідомити, які термінові заходи будуть ним вжиті для приведення її у відповідність до нормативно-правових актів вищого рівня.
22. 03 вересня 2018 року Громадська організація звернулася до Кабінету Міністрів України зі скаргою, в якій повідомила, що не отримала відповідь на заяву від                     19 червня  2018 року.
23. 22 жовтня 2018 року у відповідь на заяву і скаргу, вона отримала лист Міністерства інфраструктури України від 12 жовтня 2018 року №11489/26/10-18, в якому фактично підтверджено обґрунтованість її доводів та зазначено, що постанова Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 потребує актуалізації та приведення у відповідність із нормативно-правовими актами України вищого рівня. Також у цьому листі зазначено, що Державне агентство автомобільних доріг України розробляє проєкт постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони», яка майже повністю змінює окремі норми чинного документа і передбачає нові положення. Водночас зазначено, що Міністерство інфраструктури України не наділено повноваженнями щодо надання роз`яснень чинного законодавства та практики його застосування.
24. Отже, на думку позивача, зі змісту цього листа слідує, що, незважаючи на обґрунтованість її доводів про невідповідність положенням нормативно-правових актів вищої юридичної сили, постанова Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 є чинним нормативно-правовим актом і підлягає застосуванню до затвердження Кабінетом Міністрів нових Правил. 
25. 26 жовтня 2018 року Громадська організація звернулася до відповідача з пропозицією переглянути пункт 4 Розділу І та Розділ V Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 на відповідність  Законам №3038-VI та №3392-VI та, у разі їх невідповідності зазначеним законам, просила поінформувати профільне міністерство про такі обставини та необхідність у 5-денний строк підготувати проєкт постанови Кабінету Міністрів України про внесення змін до  постанови Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 або визнати останню такою, що втратила чинність.
26. На вказану пропозицію Громадська організація отримала відповідь Міністерства інфраструктури України, з якої слідує, що її пропозицію листом Секретаріату Кабінету Міністрів України від 06 листопада 2018 року №20985/0/2-18 скеровано цьому Міністерству і розглянуто ним спільно з Державним агентством автомобільних доріг України. Зазначеним листом повторно підтверджено, що вказана постанова Кабінету Міністрів України потребує актуалізації та приведення у відповідність із нормативно-правовими актами України вищого рівня та зазначено, що у зв`язку з цим Державне агентство автомобільних доріг України з урахуванням отриманих пропозицій доопрацьовує вже розроблений проєкт постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони». Після завершення доопрацювання проект постанови буде надіслано для погодження до заінтересованих центральних органів виконавчої влади.
27. Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність,  оскільки не вчинив дій для перегляду Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198, на відповідність Законам № 3038-VI та №3392-VI в частині положень, які стосуються «малих архітектурних форм», після отримання пропозиції, оформленої листом від 26 жовтня 2018 року за вихідним №665, позивач звернувся до адміністративного суду з адміністративним позовом.
IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
28. Судами встановлено і не заперечується сторонами, що Громадська організація є особою, що має право відповідно до статті 6 Закону України від 11 вересня 2003 року №1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» подати до регуляторного органу  - Кабінету Міністрів України пропозиції про необхідність перегляду регуляторного акту.
29. На виконання положень статті 4 зазначеного Закону, Кабінет Міністрів України повинен був здійснити обов`язковий розгляд пропозиції Громадської організації та поінформувати про її розгляд. 
30. Оскільки під час розгляду справи знайшли підтвердження доводи позивача  про те, що відповідач її пропозицію від 26 жовтня 2018 року не розглянув, а відповідь на неї була надана Міністерством інфраструктури, суди дійшли висновку про протиправну бездіяльність відповідача в цій частині. 
31. Окрім цього, оскільки під час розгляду справи відповідач не надав доказів на підтвердження виконання покладеного на нього обов`язку з приведення положень Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198, у відповідність до положень Закону №3038-VI та Закону №3392-VІ, суди вийшли за межі заявлених Громадською організацією позовних вимог та визнали таку бездіяльність відповідача протиправною.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
32. В обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначив, що внаслідок неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, суди невірно застосували норми Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 2007 року №95. 
33. Окрім цього, суди порушили норми процесуального права, оскільки надали невірну оцінку доказам, а також не надали належної оцінки його аргументам.
34. Громадська організація правом подати відзив на касаційну скаргу не скористалася. 
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
35.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
36. Згідно зі статтею 1 Закону України від 11 вересня 2003 року №1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт - це:
прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; 
прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом;
регуляторний орган - Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадова особа будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти. До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти.
37. Статтею 4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» передбачено, що одним із принципів регуляторної політики є прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань.
38. Враховуючи наявні в матеріалах справи документи, а також з урахуванням положень чинного законодавства України, суди дійшли висновку, що в спірних правовідносинах Кабінет Міністрів України є регуляторним органом, який прийняв відповідний регуляторний акт, - постанову від 30 березня 1994 року №198, якою затверджено Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони та  повинен був здійснити обов`язковий розгляд пропозиції Громадської організації, наданої у встановленому законом порядку і поінформувати останню про її розгляд.
39. Висновок судів про протиправну бездіяльність відповідача ґрунтуються на тому, що відповідач взагалі не розглянув пропозицію позивача, оскільки відповідь на вказану пропозицію надано Міністерством інфраструктури. 
40. Згідно із частиною другою статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
41. Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, відповідно до якої протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
42. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
43. Згідно з частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», у разі наявності підстав, визначених у частині першій цієї статті, регуляторний орган, який прийняв відповідний акт, а у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, - інший орган може приймати рішення про зупинення дії регуляторного акта, визнання його неконституційним, про скасування чи про необхідність залишення цього регуляторного акта без змін або про необхідність його перегляду.
44. Якщо відповідно до цього Закону рішення щодо перегляду регуляторного акта, визначені в частинах другій та третій цієї статті, приймаються іншим органом, цей орган подає відповідні пропозиції регуляторному органу, який прийняв відповідний регуляторний акт.
45. Положеннями частин другої та третьої статті 3 Закону України від  27 лютого  2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.
46. Проєкти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.
47. Частиною третьою статті 3 цього ж Закону визначено, що Кабінет Міністрів України є колегіальним органом, який приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях. 
48. Зі змісту частини третьої статті 4 слідує, що порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності визначаються Регламентом Кабінету Міністрів України. 
49. Регламент Кабінету Міністрів України затверджено його постановою від 18 липня  2007 року №950 «Про затвердження Регламенту Кабінету Міністрів України» (далі - Регламент).
50. Порядок розгляду пропозицій та звернень Кабінетом Міністрів України визначений §156 Регламенту, яким передбачено, що пропозиції (звернення) об`єднань громадян, адресовані, зокрема, Кабінетові Міністрів з питань, вирішення яких належить до його повноважень, розглядаються за процедурою, визначеною  пунктами 6 і 7 §12 цього Регламенту (пункт 1 §156 Регламенту).
51. Про результати розгляду пропозицій (звернень) об`єднанням громадян повідомляється у місячний строк (пункт 2 § 156 Регламенту).
52. Пропозиції (звернення) об`єднань громадян, що стосуються питання, вирішення якого не належить до повноважень Кабінету Міністрів, Секретаріат Кабінету Міністрів надсилає протягом п`яти днів за належністю відповідному органу чи посадовій особі для надання у місячний строк відповіді, про що повідомляється об`єднанням громадян (пункт 3 §156 Регламенту).
53. Отже, правова процедура розгляду пропозиції щодо перегляду регуляторного акту регуляторним органом - Кабінетом Міністрів України визначена його Регламентом. За цією процедурою, Кабінет Міністрів України зобов`язаний розглянути пропозицію і надати обґрунтовану відповідь на неї у встановлений законом строк або надіслати за належністю відповідному органу чи посадовій особі для надання відповіді.
54. У запереченнях на адміністративний позов та в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, відповідач зазначив, що ним не допущено протиправну бездіяльність стосовно нерозгляду пропозиції Громадської ради, оскільки згідно з положеннями пунктів 1, 2 §156, абзацу 2 пункту 6 §12 Регламенту, Секретаріат Кабінету Міністрів України у листопаді 2018 року надіслав цю пропозицію до Міністерства інфраструктури України, як органу, до компетенції якого входить вирішення поставлених у пропозиції питань. Останній цю пропозицію розглянув та за результатом розгляду надав відповідь  позивачу. 
55. Позивач у судовому засіданні підтвердив отримання відповіді на свою пропозицію від Міністерства інфраструктури України. Копія такої відповіді наявна в матеріалах справи.
56. Отже, для правильного вирішення спору у цій справі, з метою встановлення бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суду першої інстанції необхідно було з`ясувати, чи дотримана відповідачем процедура розгляду пропозиції позивача; чи належним чином діяв відповідач, передаючи пропозицію позивача Міністерству інфраструктури України для розгляду та надання відповіді і після цього, відповідно до частини другою статті 2 КАС України, яка передбачає критерії оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевірити аргументи відповідача та зміст відповіді Міністерства інфраструктури України на пропозицію позивача.
57.  Судом цього зроблено не було, однак без дослідження та перевірки зазначеного, його висновки є передчасними.
58. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на порушення, допущене судом першої інстанції, та не усунув його. 
59. Викладене свідчить про   недотримання судами попередніх інстанцій принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів. 
60.  Згідно з частиною першою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
61. Оскільки зазначені вище обставини залишилися поза увагою судів першої та апеляційної інстанції, а межі перегляду судових рішень, визначені  частиною другою статті 341 КАС України, не дозволяють суду касаційної інстанції досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, додатково перевіряти докази, колегія суддів позбавлена можливості здійснити перевірку правильності висновків судів попередніх інстанцій щодо правильності застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах.
62. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до положень частин другої та четвертої статті 353 КАС України рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
63. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно всебічно і повно встановити фактичні обставини справи на підставі об`єктивної оцінки наявних у ній доказів, і, залежно від встановленого, правильно застосувати норми матеріального права, що врегульовують спірні правовідносини, та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
64. Оскільки справа повертається на новий судовий розгляд, питання про розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не вирішується.
Керуючись статтями 345, 353, 356 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року скасувати.
Справу №640/7000/19 направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена. 

Судді                                                                                                     М.В. Білак

О.А. Губська

                                                                                                    А.В. Жук