ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7096/20 Справа № 187/1063/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Караул О. А. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання незаконним підвищення відсоткової ставки за кредитом, визнання кредитного договору та договору іпотеки виконаними та припиненими, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, - 
                                В С Т А Н О В И Л А:
03 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання підвищення відсоткової ставки за кредитом незаконним, визнання кредитного договору та договору іпотеки виконаними та припиненими, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. З урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконним збільшення ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки за користування кредитом по кредитному договору від 04 квітня 2007 року з 30 листопада 2008 року до 13,08% та з 05 серпня 2010 року до 12,58 % річних; зобов`язати ПАТ КБ « ПриватБанк» здійснити перерахунок сплачених відсотків за період з 30 листопада 2008 року за початковою відсотковою ставкою у розмірі 11,04 % річних на залишок заборгованості кредитного боргу; визнати недійсним пункти 2.3.1. та 2.3.3. кредитного договору від 04 квітня 2007 року; визнати кредитний договір від 04 квітня 2007 року та договір іпотеки від 04 квітня 2007 року припиненими з 17 березня 2015 року та виконаними; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» видати довідку про розірвання кредитного договору від 04 квітня 2007 року; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» видати довідку про відсутність зобов`язань за кредитним договором від 04 квітня 2007 року та відсутність заборгованості за кредитом, згідно вказаного кредитного договору, у зв`язку з повним виконанням, згідно з рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» скасувати обтяження на предмет іпотеки - будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що належить йому, а саме на вищезазначений будинок; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. (том 1 а.с.2-10, 179-184). 
Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено (том 1 а.с.205-а-216).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року залишено без змін (том 2 а.с.31-40). 
Постановою Верховного суду від 17 червня 2020 року постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням Постанови Верховного Суду від 17 червня 2020 року, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику 32825 доларів США на наступні цілі: 29500 доларів США на ремонт будинку, 3325 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3., 2.2.7. даного договору, на строк до 03 квітня 2017 року, зі сплатою 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (том 1 а.с. 11-12).
Відповідно до пункту 2.3.1. кредитного договору від 04 квітня 2007 року банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки Національно банку України; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або змінні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу у чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищезазначеному порядку можливо у границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розміру відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.
За змістом пункту 2.3.3. зазначеного договору при виникненні кожного з наступних подій: зокрема, порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, в тому числі при порушенні цільового використання коштів, банк на власний розсуд має право, зокрема, змінити умови договору – зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення; при цьому згідно ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник, зокрема, зобов`язується повернути банку суму кредиту у повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.
Кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно пунктів 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі – простроченої комісії по кредиту, далі – простроченої винагороди, далі – прострочених відсотків, далі — простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишається, направляється на погашення заборгованості за кредитом (пункт 3.3 кредитного договору від 04 квітня 2007 року).
Згідно п. 3.8 кредитного договору при непогашенні кредиту в строки, зазначені у пунктах 7.1, 2.3.3 цього договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту, нарахування відсотків здійснюється згідно з пунктом 3.2 даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості.
Відповідно до пункту 5.1. умов кредитного договору, зокрема, даний договір діє у обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.
Пунктом 7.1. кредитного договору від 04 квітня 2007 року погоджено, зокрема, що погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати (періодом сплати вважати період з 25 по 30 число кожного місяця) позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 468,60 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороди.
За змістом пункту 7.4 вказаного вище договору, згідно ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,44% на місяць, розраховані на суму непогашеної у строк заборгованості за кредитом.
Для забезпечення зобов`язань за вказаним вище кредитним договором 05 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель), та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки будинку, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. та зареєстровано у реєстрі за № 2-971 (том 1 а. с. 13-15).
Наказом голови правління закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», від 23 вересня 2008 року за № СП-2008-934 було підвищено процентну ставку, у тому числі за валютними кредитами у доларах США та Євро до рівня не менше 13,08%(том 1 а. с. 65 зворот 66).
Листом від 03 жовтня 2008 року відповідач повідомляв ОСОБА_1 про підвищення відсоткової ставки з 30 листопада 2008 року. Однак даний лист було направлено за помилковою адресою по АДРЕСА_1 , при тому, що у договорі значиться адреса по АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 65). Згідно копії реєстру вихідної кореспонденції № 217 зазначений лист було направлено позивачу 29 жовтня 2008 року, але останнім не отримано (том 1, а. с. 69 зворот 70).
Заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2007 року, яка сформувалась станом на 22 січня 2015 року у розмірі 16596,93 доларів США, що в еквіваленті складає 261567 грн 58 коп (том 1, а. с. 19-20).
Постановою головного державного виконавця Петриківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 30 вересня 2016 року виконавче провадження № 48336575 з примусового виконання виконавчого листа № 187/298/15-ц, виданого 14 липня 2015 року Петриківським районним судом Дніпропетровської області, закінчено, у зв`язку з повним виконанням вимог вказаного виконавчого документа (том 1, а. с. 21 зворот).
30 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, у якій просив видати йому довідку про розірвання кредитного договору від 04 квітня 2007 року, довідку про відсутність зобов`язань за вказаним кредитним договором та відсутність заборгованості; скасувати обтяження на предмет іпотеки та повернути позичальнику/іпотекодавцю оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно (том 1 а. с. 22-23).
ПАТ КБ «ПриватБанк» надано розрахунок заборгованості за договором від 04 квітня 2007 року, станом на 10 лютого 2017 року наявна заборгованість за кредитом у розмірі 8038,62 доларів США (у тому числі прострочена заборгованість по кредиту у сумі 7070,61 доларів США), заборгованість за процентами у сумі 7054,02 доларів США, заборгованість по комісії у розмірі 1298,34 доларів США та пеня у сумі 1474,33 доларів США, а всього 17865,31 доларів США (том 1 а. с. 88-94).
Від вказаної вище суми загальної заборгованості у розмірі 17865,31 доларів США банк відрахував різницю, яка стягнута за вказаним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц у розмірі 16596,93 доларів США; залишок боргу дорівнює 1268,38 доларів США. На суму залишку боргу банком нараховані штраф (фіксована частина) – 9,25 доларів США, та штраф (процентна складова) – 63,42 доларів США.
Відповідно до висновку судової економічної експертизи від 29 вересня 2017 року за № 4737, ПАТ КБ «ПриватБанк» зараховував сплачені ОСОБА_1 грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2007 року не по датам зазначених в квитанціях, які підтверджують оплату заборгованості за кредитом: розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 квітня 2007 року, виходячи з початкової ставки 11,04 %, станом на 30 вересень 2016 року, складає 9511,21 доларів США; переплата заборгованості за кредитом, згідно кредитного договору від 04 квітня 2007 року, за початковою відсотковою ставкою 11,04 % на рік та з урахуванням сплачених ОСОБА_1 грошових коштів відсутня (том 1 а. с. 128-152).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги про визнання незаконним підвищення відсоткової ставки за кредитним договором від 04 квітня 2007 року, є обґрунтовані, але ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, про що було заявлено відповідачем у справі. Також зазначено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про відсутність заборгованості за спірним кредитним договором, а тому кредитні зобов`язання не припинені, у зв`язку з чим, позовні вимоги про визнання кредитного та іпотечного договорів - безпідставні. Позовні вимоги про зобов`язання відповідача видати довідки про розірвання спірного кредитного договору та відсутність зобов`язань позивача за кредитом у зв`язку з їх повним виконанням та про зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» скасувати обтяження на предмет іпотеки і повернути позивачеві оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно мають похідний характер, тому відсутні підстави їх задоволення. Спірні правовідносини стосуються виконання умов кредитного договору, яким відшкодування моральної шкоди не передбачено. 
Проте, погодитися з таким висновком суду, колегія суддів не може.
Згідно з ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 651, 652, 654 ЦК України зміна договору, в тому числі у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду у випадках передбачених ЦК України. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмові формі.
Законом України від 12 грудня 2008 року 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності з 10 січня 2009 року, ЦК України доповнено статтею 1056-1.
Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Аналогічне положення щодо заборони банку змінювати розмір процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку викладене у ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», у редакції Закону №661 -VI від 12 грудня 2008 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
У цьому разі визначення такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватись за домовленістю сторін.
Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Судами встановлено, що рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» про підвищення відсоткової ставки було прийнято 23 вересня 2008 року, тобто до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності з 10 січня 2009 року.
На виконання умов кредитного договору банком було направлено листа позичальникові з метою повідомити його про зміну відсоткової ставки, у відповідності до рішення банку від 23 вересня 2008 року, однак, згідно реєстру вихідної кореспонденції банку, повідомлення направлено за помилковою адресою, тобто позивач не мав можливості його отримати. Будь-яких інших доказів виконання банком умов кредитного договору щодо повідомлення позивача про зміну (збільшення) відсоткової ставки суду не надано.
Зміна банком процентної ставки з 05 серпня 2010 року на 12,58% відбулась у період дії положень ст. 1056-1 ЦК України. Доказів укладення додаткових угод щодо зміни відсоткової ставки банком суду не надано.
Суд вірно встановив порушення банком пункту 2.3.1. кредитного договору від 04 квітня 2007 року у частині обов`язку кредитора надіслати позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки та положень ст. 1056-1 ЦК України. Ці обставини встановлені судом і банком у цій частині не оскаржені. Разом з тим, ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України відносно неустойки.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Виходячи зі змісту ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.
Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 виклав правовий висновок, відповідно до якого у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
З урахуванням наведеного, висновок суду апеляційної інстанції, на що звернув увагу Верховний Суд, що банком підвищено відсоткову ставку у 2008 та 2010 роках, а з позовом ОСОБА_1 звернувся у 2016 році, тому пропустив строк позовної давності, що встановлений ст. 257 ЦК України є передчасним, оскільки не встановлено коли позивач дізнався чи міг дізнатись про порушення свого права на оскарження оскарженого кредитного договору.
Посилання суду на те, що позивач по суті прийняв нові пропозиції банку і сплачував підвищені проценти за кредитом (ст. 642 ЦК України) є передчасними й припущеннями, так як не наведено належних доказів.
Позивач посилається на те, що про зміну відсоткової ставки з 30.11.2008 р. з 11,04% до 13,08% та з 05.08.2010 р. з 11,04% до 12, 58 % йому стало відомо лише після вивчення розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 22.01.2015, який було долучено до позовної заяви ПАТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, поданої ПАТ КБ “ПриватБанк” до Петриківського районного суду Дніпропетровської області 17.03.2015 р. 
Колегія суддів приймає зазначене до уваги та враховуючи положення ст. 256 та ч. 1 ст. 261 ЦК України, визначає, що строк позовної давності закінчився 17.03.2018 року, а позивачем подано позовну заяву про захист свого порушеного права - 03.11.2016 р., тобто в межах строку позовної давності. 
З урахуванням наведено, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним збільшення ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки за користування кредитом по кредитному договору від 04 квітня 2007 року з 30 листопада 2008 року до 13,08% та з 05 серпня 2010 року до 12,58 % річних та зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок сплачених відсотків за період з 30 листопада 2008 року за початковою відсотковою ставкою у розмірі 11,04 % річних на залишок заборгованості кредитного боргу.
Позовна вимога про визнання недійсними пункту 2.3.1 вищевказаного кредитного договору щодо збільшення банком розміру процентної ставки в односторонньому порядку не підлягає задоволенню, оскільки дана умова кредитного договору, відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, є нікчемною; визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).
       Пункт 2.3.3 кредитному договору №DZE0GA00000032 від 04.04.07 року не містить умов щодо зміни банком розміру процентної ставки в односторонньому порядку. Умови вказаного пункту щодо дострокового повернення кредиту боржником, зміни строку виконання кредитного зобов`язання, одностороннього розірвання кредитного договору за ініціативою кредитора, розірвання договору у судовому порядку - не суперечать умовам цивільного законодавства, що діяло на час укладення оспорюваного договору. Доказів ненадання позивачем згоди на внесення до кредитного договору умов, що передбачені пунктом 2.3.3, суду не надано; договір підписано позивачем, що останнім не оспорюється; позивач періодично вчиняв дії, які свідчать про визнання ним умов кредитного договору, вносив оплату на погашення заборгованості за кредитом по жовтень 2016 року включно, що підтверджується, зокрема, розрахунком на а.с. 66 – 69 у т. 1. Отже, дана позовна вимога є безпідставною, недоведеною, тому не підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання кредитного договору від 04 квітня 2007 року та договору іпотеки від 04 квітня 2007 року припиненими з 17 березня 2015 року та виконаними, колегія суддів враховує наступне. 
Заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2007 року, яка сформувалась станом на 22 січня 2015 року, яке було виконане у 2016 році.
Разом з тим, за змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з п. 3 та 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18); від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154 цс 18).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як убачається із відзиву на уточнену позову заяву, наданий ПАТ КБ «ПриватБанк» розмір заборгованості, що зазначений у заочному рішенні Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц визначено станом на 22 січня 2015 року. Натомість погашення заборгованості, про яке заявляє позивач, відбулось майже через рік, а саме у червні 2016 року (том 1, а. с. 193).
У матеріалах справи відсутні відомості про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 з позовними вимогами згідно зі ст. 625 ЦК України.
Отже, що пред`явивши позов до позичальника про дострокове стягнення кредитної заборгованості, який було задоволено заочним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц, що набрало законної сили та яке виконано боржником, банк змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором.
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 598 ЦК України).
Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку»).
Судом встановлено виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 04 квітня 2007 року, що підтверджується постановою головного державного виконавця Петриківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 30 вересня 2016 року виконавче провадження № 48336575 з примусового виконання виконавчого листа № 187/298/15-ц, виданого 14 липня 2015 року, у зв`язку з чим додаткове визнання його виконаним є безпідставним.
Оскільки судом встановлено виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, наявні підстави для припинення договору іпотеки у зв`язку з виконанням основного зобов`язання та наявності підстав для зняття заборони на відчуження спірного нерухомого майна, яке було предметом іпотеки, а також повернення оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що належить позивачу.
Щодо вимог позивача про зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» видати довідку про розірвання кредитного договору від 04 квітня 2007 року, колегія суддів відмовляє, оскільки після виконання договору, такий договір не може бути розірваний і відповідна довідка не може бути видана, крім того, позивачем не ставилися вимоги про розірвання кредитного договору. 
Вимог позивача про зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» видати йому довідку про відсутність зобов`язань за кредитним договором від 04 квітня 2007 року та відсутність заборгованості за кредитом згідно вказаного кредитного договору у зв`язку з їх повним виконанням, згідно з рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року у справі № 187/298/15-ц; підлягають задоволенню, оскільки, позивач звертався до Банку про надання такої довідки, проте така вимога залишена без задоволення, а відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частинами 2 та 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, тощо.
Таким чином, суд вбачає, що позивачу завдано моральну шкоду у зв`язку з порушенням його прав, як споживача послуг. Натомість, колегія суддів, враховує, що розмір завданої моральної шкоди оцінений у 20000 грн. є необґрунтованим та не підтверджується будь - якими доказами, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн.
Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2018 року – скасувати та ухвали нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про захист прав споживачів, визнання незаконним підвищення відсоткової ставки за кредитом, визнання кредитного договору та договору іпотеки виконаними та припиненими, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.
Визнати незаконним збільшення публічним акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк” відсоткової ставки за користування кредитом по кредитному договору № DZE0GA00000032 від 04.04.07 р з 30.11.2008 р. до 13,08% та з 05.08.2010 р. до 12.58 % річних.
Зобов`язати публічне акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” здійснити перерахунок сплачених відсотків за період з 30.11.08 за початковою відсотковою ставкою в розмірі 11,04 % річних на залишок заборгованості.
Визнати припиненим іпотечний договір №DZE0GA00000032 від 04.04.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк”, у зв`язку з виконанням основного зобов`язання.
       Зняти заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: будинок АДРЕСА_2 , й виключити з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, запис про обтяження цього майна.
       Повернути ОСОБА_1 оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що належить Позичальнику/Іпотекодавцю — ОСОБА_1 , а саме на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 .
       Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 гривень.
       В іншій частині позовних вимог відмовити. 
       Стягнуту з акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на користь держави судовий збір у розмірі 3307,20 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
               Судді: