ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року 
м. Київ

Справа №  922/2144/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Пєскова В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.; 

за участю представників: 
ФОП Панасюка Ю.В. - Олійник Ю.М.  (ордер АІ № 1060279 від 07.10.2020; посвідчення №5059/10 від 10.09.2012)
ПАТ «Українська інноваційна компанія» - Пилипа В.М. (довіреність №009/02 від 16.12.2019; свідоцтво ЧН № 000253 від 22.12.2017)
ТОВ «Оптимум Фактор» - Богушка О.В.(ордер КВ № 808193 від 24.11.2020; посвідчення № 7522/10 від 14.03.2019)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи підприємця Панасюка Юрія Володимировича 
на  постанову  Східного  апеляційного  господарського суду від 18.08.2020
та рішення Господарського суду Харківської області від 20.05.2020 
у справі     № 922/2144/16
за позовом Фізичної особи-підприємця Панасюка Юрія Володимировича
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптимум Фактор", 
2. Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Приватне акціонерне товариство "Енвіжн-Активи" в особі ліквідатора
про визнання банкрутом, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Панасюк Юрій Володимирович (далі - ФОП Панасюк Ю.В.) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимум Фактор» (далі - ТОВ «Оптимум Фактор»), Публічного акціонерного товариства «Українська інноваційна компанія» (далі - ПАТ «Укрінком»),  в якій просив:
- визнати недійсним договір факторингу №13/12/16 від 13.12.2016, за яким ПАТ «Укрінком» відступив на користь ТОВ «Оптимум Фактор» право вимоги на отримання грошових коштів за кредитним договором №4779 від 27.02.2012 (з додатковими угодами);
- визнати недійсним договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 12.06.2015, укладеним 23.12.2016 між ПАТ «Укрінком» та ТОВ «Оптимум Фактор».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ «Укрінком» та ТОВ «Оптимум Фактор» не є сторонами кредитного договору від 27.02.2012 та іпотечного договору від 12.06.2015, а також не є правонаступниками прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Укрінбанк»), яке було стороною таких договорів, а отже вказані особи і не мали права на укладання оспорюваних договорів.

Короткий зміст рішення  суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Харківської області від 20.05.2020 у позові відмовлено повністю.

За висновком суду першої інстанції, позивачем не доведено порушення його прав укладенням оспорюваних договорів, оскільки результати укладених договорів не впливають на зміну активів боржника та відповідно у справі про банкрутство - на зміну ліквідаційної маси, та на права інших кредиторів у справі про банкрутство ПрАТ "Енвіжн-Активи", зокрема й ФОП Панасюка Ю.В.
Суд вказав, що предметом оскаржуваних договорів є не майно, а лише право вимоги до нього, яке як окремий предмет не пов`язано безпосередньо з майном боржника, тобто за результатами вирішення спору щодо оскарження оспорюваних договорів майно боржника не зазнає змін, оскільки змінилась лише особа, яка має право вимоги до боржника, тобто кредитор. 

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 рішення Господарського суду Харківської області від 20.05.2020 у справі №922/2144/16 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність порушеного або оспорюваного права позивача, який не є стороною оспорюваних правочинів, з посиланням на положення статей 15, 16, 215 ЦК України,  за наслідком чого відмова у позові є правомірною.

Обставини встановлені судами 

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.07.2016 за заявою ФОП Панасюка Ю.В. порушено провадження у справі №922/2144/16 про банкрутство ПрАТ «Енвіжн-Активи», ухвалою від 19.07.2016 визнано безспірні вимоги ініціюючого кредитора ФОП Панасюка Ю.В.  у розмірі 513440,00 грн, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.09.2016 затверджено реєстр вимог кредиторів ПрАТ «Енвіжн-Активи», до якого, зокрема, внесені вимоги ФОП Панасюка Ю.В. у розмірі 527220,00 грн (13780,00 грн - витрати зі сплати судового збору (1 черга задоволення вимог кредиторів), 513440,00 грн - основний борг (4 черга задоволення вимог кредиторів)); окремо внесені вимоги, забезпечені заставою майна боржника, а саме вимоги ПАТ «Український інноваційний банк» у розмірі 96772331,81 грн; окремо внесено відомості про майно боржника, що є предметом застави ПАТ «Український інноваційний банк»:  нежитлове приміщення загальною площею 2340,2 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 1-3;  нежитлові приміщення № № 6, 7, 8, 9, 10, 11, склади центральні (в літ. Г') загальною площею 1523,60 кв.м, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 1-3; будівля - виробниче приміщення для випуску комп`ютерних систем (літ. А) загальною площею 905,8 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 3б.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.03.2017 задоволено заяву ТОВ «Оптимум Фактор» про заміну сторони, здійснено заміну сторони (кредитора) - ПАТ «Укрінком» на його правонаступника ТОВ «Оптимум Фактор».

Судми встановлено, що 27.02.2012 між ПАТ «Укрінбанк» та АТ «Сінтронікс інформаційні технології України», правонаступником якого є АТ «Енвіжн-Україна», був укладений кредитний договір №4779 про відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії, з подальшими змінами та доповненнями.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором між ПАТ «Укрінбанк», АТ «Енвіжн-Україна», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Сінтронікс Ай Ті Активи», та АТ «Енвіжн-Активи», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Сінтронікс інформаційні технології України» 12.06.2015 був укладений іпотечний договір.

13.12.2016 між ПАТ «Укрінком» та ТОВ «Оптимум Фактор» був укладений договір факторингу № 13/12/16, відповідно до якого ПАТ «Укрінком» відступив на користь ТОВ «Оптимум Фактор» право вимоги на отримання грошових коштів за кредитним договором № 4779 від 27.02.2012 (з додатковими угодами).

23.12.2016 між ПАТ «Укрінком» та ТОВ «Оптимум Фактор» був укладений договір про відступлення  права  вимоги  за іпотечним договором від 12.06.2015, посвідченим Заєць О.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 737, відповідно до якого ПАТ «Укрінком» відступає (передає), а ТОВ «Оптимум Фактор» набуває (приймає) усе та будь-яке належне ПАТ «Укрінком» право вимоги за іпотечним договором, як визначено у договорі про відступлення. 

Вищенаведені договори факторингу від 13.12.2016 та відступлення права вимоги від 23.12.2016 є предметом оскарження  у даній справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
До Верховного Суду з касаційною скаргою звернувся ФОП Панасюк Ю.В. (скаржник), який  просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 20.05.2020 та постанову     Східного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 року у справі №922/2144/16, постановити нове рішення, яким     визнати     недійсним договір     факторингу № 13/12/16 від 13.12.2016, за яким ПАТ «Укінком» відступив на користь ТОВ «Оптимум Фактор» право вимоги на отримання     грошових коштів за кредитним договором     № 4779 від 27.02.2012 (з додатковими угодами), визнати недійсним договір     відступлення права вимоги за іпотечним     договором від 12.06.2015, укладений 23.12.2016  між ПАТ «Укрінком» та ТОВ «Оптимум Фактор».

Підставами касаційного оскарження визначено застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 910/6714/15-г та від 21.03.2017, висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №902/492/17 від 15.05.2018.

Крім того скаржник вказує про неврахування судами першої та апеляційної інстанції правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі №752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №914/2567/17, від 13.03.2019 у справі №905/635/18, від 10.12.2019 № 925/698/19  щодо нікчемності правочинів.

На думку скаржника, включення до реєстру кредиторів ТОВ «Оптимум Фактор» по недійсним відступленим правам вимоги, як кредитора забезпеченого заставою, порушує його права як кредитора, вимоги якого задовольняються із виручених грошових коштів від реалізації майна боржника пропорційно сумам кредиторських вимог; ПАТ «Укрінком» не мало права вимоги до боржника АТ «Енвіжн-Активи», так як кредитором є ПАТ «Укрінбанк» і право вимоги від ПАТ «Укрінбанк» до ТОВ «Оптимум Фактор» не переходило за відсутності укладеного між ними договору. 

Доводи інших учасників справи
В письмових поясненнях ПАТ «Український інноваційний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію подав  підтримує вимоги касаційної скарги ФОП Панасюка Ю.В., просить задовольнити її в повному обсязі.

Від ТОВ «Оптимум Фактор» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ФОП Панасюка Ю.В., залишити в силі рішення Господарського суду Харківської області від 20.05.2020  та постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 у справі №922/2144/16. 

В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що  укладання спірних договорів не впливає на кредиторські вимоги позивача як кредитора у справі про банкрутство ПрАТ "Енвіжн-Активи", оскільки  в договорах змінився лише їх суб`єктний склад, що не впливає на зміну активів боржника та відповідно у справі про банкрутство на зміну ліквідаційної маси. Позивачем не доведено, що його права і законні інтереси безпосередньо порушені або будуть безпосередньо порушені у майбутньому оскаржуваними договорами, що у результаті  визнання недійсними договорів майнові інтереси будуть відновлені, що позивач отримує що-небуть в результаті проведення реституції (права, майно).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами  1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частини 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Оцінка доводів учасників та застосування судами норм матеріального та процесуального права
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В частині 2 статті  16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, якими  можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. 

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. 

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Колегія суддів звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах  від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 та від 11.02.2020 у справі №922/1159/19, відповідно до якої самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права. 

Тобто саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду  доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірних договорів, а тому потребують захисту.
Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 04.06.2020 у справі № 916/1411/19, від 19.02.2020 у справі №916/1408/19, від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18, від 03.09.2019 у справі  №910/14255/18.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що  у даній справі про банкрутство  ПрАТ "Енвіжн-Активи" вимоги ПАТ «Укрінбанк» внесені до реєстру вимог кредиторів як забезпечені заставою майна. Вимоги ФОП Панасюка Ю.В. визнані у розмірі 527220,00грн, зокрема, 13780,00 грн - витрати зі сплати судового збору, віднесені до 1 черги задоволення вимог кредиторів, 513440,00 грн - основний борг, віднесені до 4 черги задоволення вимог кредиторів. 

Відповідно до частини 6 статті 64 Кодексу України з процедур банкрутства погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Кодексом, позачергово. 

Кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів в порядку їх черговості в порядку визначеному цим Кодексом. При цьому, вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги (частини 1, 2 статті 64 КУзПБ). 

Враховуючи вищезазначені норми законодавства, вимоги забезпеченого кредитора ПАТ «Укрінбанк» (в подальшому - відступив вимоги  ТОВ «Оптимум Фактор») підлягають задоволенню  за рахунок майна боржника, що є предметом забезпечення, тобто за рахунок майна, яке за результатами вирішення спору щодо оскарження правочинів не зазнає змін, оскільки зміниться лише особа, яка має право вимоги до боржника, тобто кредитор.  Отже, оспорювані правочини не впливають на зміну активів боржника, зміну ліквідаційної маси і відповідно на права інших кредиторів у справі. В той час як вимоги ФОП Панасюка Ю.В. підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленому цим Кодексом відповідно до затвердженого реєстру кредиторів боржника.

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання  ним своїх  обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №910/9828/17). 

За висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.03.2019 у справі №905/635/18 у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора, що не впливає на права інших кредиторів у справі, зокрема, при  голосуванні кредиторів на зборах кредиторів та засіданні комітету кредиторів боржника. 

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про недоведеність позивачем порушення його прав чи інтересів як кредитора у справі про банкрутство ПАТ ПрАТ "Енвіжн-Активи" саме внаслідок укладення між відповідачами договорів про відступлення права вимоги, оскільки зміни суб`єктного складу не впливають на зміну активів боржника та, відповідно, його  ліквідаційної маси, а відтак і на кредиторські вимоги позивача та інших кредиторів у справі про банкрутство.

Враховуючи  відсутність порушення спірними договорами прав та інтересів позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду не вбачає необхідності надавати оцінку дійсності спірних договорів, у зв`язку з чим не бере до уваги посилання позивача у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, які визначають суть та наслідки  визнання оспорюваних договорів недійсними.

Не приймаються Судом до уваги аргументи скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 902/492/17, оскільки у зазначеній постанові вирішувалося питання визнання грошових вимог до боржника та включення до реєстру вимог кредиторів, з урахуванням чого судам необхідно було встановити які саме вимоги кредитора, зазначені в його заяві, забезпечені заставою майна, а також склад та розмір цих вимог. 

У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, на які посилається скаржник,  викладно правові позиції, згідно з якою відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.  Водночас оскаржуваними судовими рішеннями у  даній справі у задоволенні позову відмовлено з огляду на встановлення недоведеності  позивачем, який не є стороною  договорів, порушеного його права чи інтересу оспорюваними договорами.

Щодо посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду №925/698/16 від 10.12.2019 колегія суддів зазначає, що у вказаній справі правові висновки про нікчемність правочину, укладеного органом управління ПАТ "Укрінбанк"  з посиланням на приписи частини 3 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не можуть прийматися до уваги як такі, що зроблені за встановлення інших обставин справи, ні ПАТ «Укрінком», ні ТОВ «Оптимуму Фактор» не були учасниками даної справи.  Крім того, зазначеною вище постановою справу № 925/698/16  передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, що не означає вирішення спору, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з них. 

Відтак, наведені ФОП Панасюком Ю.В. у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування місцевим та апеляційним господарськими судами норм матеріального та процесуального права при вирішенні питання визнання недійсними правочинів за позовом особи, яка не стороною цих правочинів, у зв`язку із недоведеністю цією особою порушеного права чи законного інтересу укладанням відповідачами спірних договорів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на зазначене та відсутність порушень норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішень судами попередніх інстанцій, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги і залишення без змін постанови апеляційного суду та рішення суду першої інстанції. 

Розподіл судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішення не вбачається, судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи підприємця Панасюка Юрія Володимировича залишити без задоволення.

2.  Постанову Східного  апеляційного  господарського суду від 18.08.2020 та рішення Господарського суду Харківської області від 20.05.2020  у справі     №922/2144/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      Огороднік К.М.

Судді                                                                                          Жуков С.В. 

                                                                                          Пєсков В.Г.