ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 380/3273/20 пров. № А/857/7833/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,
за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,
представник позивача: Маїк М.Д.
представник відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 на рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі №380/3273/20 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 про визнання протиправними дій та часткове скасування наказу,-
суддя в 1-й інстанції – Сидор Н.Т.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,-

                                           В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 , в якому просив: визнати протиправними дії а також, що командир військової частини полковник ОСОБА_4 вийшов за межі своїх повноважень та ухвалив незаконне рішення в частині наказу від 11.04.2020 року №287-АД, що майно і військову техніку, закріплену за командиром роти матеріального забезпечення капітаном ОСОБА_5 , прийняти лейтенанту ОСОБА_2 до 21.04.2020 року; скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 від 11.04.2020 року № 287-АД в частині, що майно і військову техніку, закріплену за командиром роти матеріального забезпечення капітаном ОСОБА_5 , прийняти лейтенанту ОСОБА_2 до 21.04.2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.04.2020 командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 в усній формі наказано позивачу прийняти матеріальні цінності роти матеріального забезпечення. 14.04.2020 позивачем надано відповідачу пояснення, що позивач в матеріальних цінностях не є компетентний та не є спеціалістом, згідно його функціональних обов`язків не передбачено матеріальної відповідальності. Зазначає, що командування немає права зобов`язувати його бути командиром роти матеріального забезпечення та схиляти його у незаконний спосіб до написання рапорту. Позивач покликається на положення ст. ст. 9, 11, 16, 115, 116 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджених Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, відповідно до якого робить висновок, що позивач не є матеріально-відповідальною особою та в його функціональні обов`язки не входить відповідальність за військове майно та техніку. Також зазначає, що з оскаржуваного наказу не вбачається, що він згідно своїх посадових обов`язків є посадовою особою військової частини, що організовує та завідує військовим господарством. Вважає, що відповідач при видачі оскаржуваного наказу вийшов за межі своїх повноважень та ухвалив незаконне рішення, яке є протиправним та підлягає скасуванню. 

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції позбавив права позивача в наданні відповіді на відзив встановивши при цьому малий строк недостатній для подання відповіді на відзив, що привело до ухвалення незаконного рішення. Також, зазначає, що судом помилково справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами. Покликається на те, що оскаржуваний наказ командира військової частини НОМЕР_1 №287-АД від 11.04.2020 про передачу майна і військової техніки мав виконуватись при умові призначення ОСОБА_2 на посаду командира роти. В підсумку зазначає, що він не є матеріально відповідальною особою та в його функціональні обов`язки  не входить відповідальність за військове майно та техніку, в розрізі тлумачення ст.16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ. Жодного доказу в частині оскаржуваного наказу № 287 –АД про те, що таке завдання командира було законною вимогою (такою, що відповідає наказу Міністерства оборони України від 16.07.1997 № 300 «Про затвердження Положення про військове і корабельне господарство Збройних Сил України») не наведено. З даного наказу не вбачається, що позивач ОСОБА_2 згідно своїх посадових обов`язків осіб є посадовою особою військової частини (роти матеріального забезпечення), які організовують та завідують військовим господарством.
Командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року в справі №380/3273/20 залишити без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України Полторака Степана Тимофійовича з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу від 21.09.2017, строком на три роки (а.с.9-10).
Відповідно до витягу послужного списку, ОСОБА_2 прийнятий на військову службу 21.12.2017.
Згідно з наказом ННАСВ № 170 від 04.12.2019, лейтенант ОСОБА_2 з 04.12.2019 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира роти з морально-психологічного забезпечення роти матеріального забезпечення (а. с. 8).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2020 № 287-АД «Про створення комісії для здачі справ і посади капітаном ОСОБА_5 » було визначено лейтенанту ОСОБА_2 прийняти посаду командира роти та майно (техніку) (а. с. 14), однак такий позивачем виконаний не був.
Вважаючи зазначений наказ № 287-АД «Про створення комісії для здачі справ і посади капітаном ОСОБА_5 » від 11.04.2020 протиправним, позивач звернувся з позовом до суду про його скасування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний наказ командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 відносно свого підлеглого лейтенанта ОСОБА_2 не містить ознак злочинного наказу, був сформульований командиром чітко і без подвійного тлумачення, відтак у відповідності до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XІV такий повинен був бути виконаний позивачем. Позивач помилково вважає, що не є матеріально відповідальною особою та в його функціональні обов`язки не входить відповідальність за військове майно та техніку, оскільки спірним наказом відповідачем визначено прийняти нову посаду – посаду командира роти, на яку за її характером покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна, відтак відповідачем визначено і зобов`язання прийняти майно (техніку).

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі – Дисциплінарний статут Збройних Сил України), право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XІV (далі – Статут внутрішньої служби Збройних Сил України), необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, встановлено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, передбачено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Згідно з ст. 29 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.
Статтею 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.
Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Відповідно до ст. 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Статтею 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.
Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.
Згідно з ст. 36 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.
За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.
Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець після отримання наказу відповідає: «Слухаюсь» і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.
Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
Аналіз вищенаведений норм вказує на те, що, що командири (начальники) наділені всією повнотою розпорядчої влади стосовно своїх підлеглих, а підлеглі зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім явно злочинних наказів.

Як встановлено, позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира роти матеріального забезпечення, а командир військової частини НОМЕР_1 є прямим начальником усього особового складу військової частини та є начальником зокрема і лейтенанта ОСОБА_2 .
Спірним наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2020 № 287-АД «Про створення комісії для здачі справ і посади капітаном ОСОБА_5 » було визначено лейтенанту ОСОБА_2 прийняти посаду командира роти та майно (техніку).
Зміст спірного наказу вказує на те, що такий був прийнятий командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 на підставі та в межах наданих йому Статутами повноважень та не містить ознак злочинного наказу, був сформульований командиром чітко і без подвійного тлумачення, відтак повинен був бути виконаний підлеглим, в даному випадку лейтенантом ОСОБА_2 ..

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що у випадку, якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти командирові (начальнику). Однак позивач не звертався до командира військової частини НОМЕР_1 з питанням неспроможності виконання своєчасності та повноти відданого йому наказу, а лише звернувся до відповідача з поясненнями, що командування немає права зобов`язувати його бути командиром роти матеріального забезпечення, адже згідно його функціональних обов`язків не передбачено матеріальної відповідальності. Відтак, додав, що не буде виконувати відданий йому наказ, тому що вважає такий незаконним.
Необхідно зазначити, що Інструкцією з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 17.08.2017 № 440 передбачено, що матеріально відповідальна особа – посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.
В даному випадку спірним наказом визначено прийняти нову посаду – посаду командира роти, на яку за її характером покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна, відтак позивач є матеріально відповідальною особою та в його функціональні обов`язки входить відповідальність за військове майно та техніку.

Відносно доводів позивача, що справа помилково розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалам, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (ч.1).
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (ч.2).
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч.4).

Згідно з ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5).
Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи (ч. 6).

Отже, розгляд цієї справи віднесено процесуальним законом до справ незначної складності, клопотання про розгляд справи з повідомленням про розгляд справи жодним з учасників справи не заявлено, відтак судом вірно розглянуто справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись  ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

                                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 26 червня 2020 року у справі № 380/3273/20 – без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	М. А. Пліш 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 15 жовтня 2020 року.