ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 808/1849/18
адміністративне провадження №К/9901/13285/20, №К/9901/14685/20
Верховний Суд у складі колегії суддів        Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційні скарги    Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Запорізькій області (правонаступник Головного управління ДФС у Запорізькій області)
на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року (суддя-доповідач: Баранник Н.П., судді: Малиш Н.І., Щербак А.А.)
у справі позовом    Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до    Головного управління ДФС у Запорізькій області (правонаступник - Головне управління ДПС у Запорізькій області)
про    визнання протиправними та скасування рішень,
ВСТАНОВИВ
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі також - Позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом, в якому просив  визнати протиправними та скасувати:
податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області (надалі також - Відповідач, правонаступник - Головне управління ДПС у Запорізькій області) від 28 березня 2018 року №0012871305 про сплату податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування в сумі 915439,64 грн;
податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 28 березня 2018 року №0012891305 про сплату військового збору в сумі 76228,88 грн;
вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) №0012911305 від 28 березня 2018 року на суму 273877,14 грн;
рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області №0012921306 про нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 327051,34 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року позов задоволено частково: визнано протиправними та частково скасовані податкові повідомлення-рішення: №0012871305 від 28 березня 2018 року про сплату податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування в сумі 881384,67 грн та №0012891305 від 28 березня 2018 року про сплату військового збору в сумі 73127,25 грн; визнано протиправною та скасовано частково вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28 березня 2018 року № Ф-0012911305 на суму 226767,36 грн та рішення №0012921306 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником податків своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 28 березня 2018 року в сумі 41668,37 грн; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
22 січня 2020 року за заявою Позивача Запорізький окружний адміністративний суд ухвалив додаткове рішення у справі №808/1849/18, яким присудив за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Запорізькій області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 30604,20 грн, витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи та участі судового експерта в судовому засіданні у сумі 23185,00 грн та витрати, пов`язані з технічним копіюванням документів, наданих до суду в сумі 852,28 грн.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року, додаткове рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року скасовано та прийнято нове, яким заяву про розподіл судових витрат у справі задоволено частково: стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн, в решті вимог заяви про розподіл судових витрат відмовлено.
2. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ОСКАРЖУВАНОЇ ПОСТАНОВИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення заяви Позивача про розподіл судових витрат суд апеляційної інстанції виходив з обсягу наданих послуг адвокатом. Беручи до уваги акт приймання-передачі наданих правничих послуг та детальний опис робіт (наданих послуг) адвоката суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що затрата адвокатом 22 годин лише на підготовку до ведення справи в суді жодним чином не є обґрунтованим та є неспівмірним зі складністю даної справи. Вказане слугувало підставою для присудження на користь Позивача витрат на правничу допомогу у сумі 15000 грн як затрат, понесених на оплату участі адвоката у 15 судових засіданнях з розрахунку 1000 грн/засідання. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви Позивача в частині відшкодування витрат, пов`язаних із залученням експерта та проведенням експертизи, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності доказів оплати послуг з підготовки експертного висновку та участі залученого Позивачем експерта в судовому засіданні, позаяк за відсутності квитанцій, платіжних доручень чи інших платіжних документів сам по собі договір про надання послуг та акт виконаних робіт не свідчать про оплату Позивачем послуг експерта. Суд також вказав необґрунтованість Позивачем необхідності замовлення експертного висновку, оскільки питання, поставлені перед експертом, перебувають у правовій, юридичній площині, відповідь на які дав суд у своєму рішенні не посилаючись на покази експерта і висновок економічної експертизи.
Відмовляючи у відшкодуванні Позивачу витрат на технічне копіювання документів суд апеляційної інстанції зазначив про недостатність належних доказів щодо виконання відповідних робіт у межах даної справи.
3. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ ТА ВІДЗИВІВ
У касаційній скарзі Позивач вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні додаткової постанови щодо розподілу судових витрат у справі. Просить Суд скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року по справі №808/1849/18 та залишити в силі додаткове рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 січня 2020 року.
У відзиві посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги Позивача Відповідач просить Суд відмовити у її задоволенні у повному обсязі.
У касаційній скарзі Відповідач просить Суд скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених вимог заяви про розподіл судових витрат та ухвалити рішення про відмову у задоволенні заяви про розподіл судових витрат в повному обсязі.
Позивач правом подання відзиву на касаційну скаргу Відповідача не скористався.
4. ОБҐРУНТУВАННЯ ЗАЯВИ ПРО ВІДШКОДУВАННЯ ВИТРАТ НА ПРОФЕСІЙНУ ПРАВНИЧУ ДОПОМОГУ ТА ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ЇХ ПОНЕСЕННЯ.
8 січня 2020 року від представника Позивача до суду першої інстанції надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення та вирішення питання про розподіл витрат, понесених Позивачем під час розгляду справи. У поданій заяві представник Позивача просив суд стягнути на користь Позивача з Відповідача за рахунок бюджетних асигнувань: понесені Позивачем витрати на оплату послуг з професійної правничої допомоги у сумі 33000,00 грн; витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи та участі судового експерта в судовому засіданні у сумі 27300,00 грн; витрати, пов`язані з технічним копіюванням документів наданих до суду 919,00 грн, загалом судових витрат в розмірі 61219,00 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 92,74%, а саме в розмірі 56774,50 грн. 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції Позивачем було подано, зокрема: договір про надання правової допомоги від 11 квітня 2018 року із додатком 1 до нього, договір про внесення змін та доповнень до договору №1 від 18 травня 2018 року, доручення на ведення справи від 11 квітня 2018 року, детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом від 3 січня 2020 року, рахунки-фактури, платіжні доручення та меморіальні ордери, акт приймання-здачі послуг від 26 грудня 2019 року №1/11.4.2018.
На підтвердження витрат пов`язаних з проведенням судової економічної експертизи та участі судового експерта в судовому засіданні до заяви додані: замовлення на проведення експертного дослідження від 17 травня 2018 року, договір №20 від 17 травня 2018 року на проведення судово-економічної експертизи, клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, акти прийому-здачі виконаних робіт від 24 грудня 2019 року на 2000 грн щодо участі експерта у судовому засіданні, від 25 вересня 2018 року на суму 25300 грн без ПДВ за судово-економічну експертизу згідно з договором №20 від 17 травня 2018 року та від 24 грудня 2019 року на суму 1500 грн за підготовку документів до судового процесу.
На підтвердження витрат, пов`язаних з технічним копіюванням документів наданих до суду, подана квитанція №0166489 від 20 березня 2019 року за поліграфічні послуги на суму 919 грн.
5. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
У касаційні скарзі на рішення суду апеляційної інстанції щодо ухваленого додаткового рішення суду першої інстанції Позивач зазначає, що поданими документами належним чином обґрунтовано та підтверджено суму понесених Позивачем витрат на оплату послуг з надання правничої допомоги Адвокатським об`єднанням «Юридична практика» згідно з тарифами виконавця.
Доводить, що наданий до суду першої інстанції детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) містить розрахунки витраченого часу адвокатів на підготовку до ведення справи із зазначенням процесуальних документів, складених під час судового розгляду (заяви, клопотання тощо), які входять у вартість підготовки до справи, з обґрунтуванням їх розміру.
Наполягає, що подані документи достатньою мірою обґрунтовують обсяг затраченого адвокатами часу у відповідності до виконаного об`єму робіт. 
Акцентує на тому, що оскарженими рішеннями Відповідача здійснено податкові донарахування на суму понад мільйон гривень, а розгляд справи проведено у порядку загального провадження з огляду на її складність у 15-ти судових засіданнях.
Вказуючи на неспівмірність заявлених до відшкодування Позивачем витрат на правову допомогу суд апеляційної інстанції не обґрунтував такі висновки, що доводить, на думку Позивача, їх безпідставність.
Також вважає необґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції в частині витрат Позивача на проведення експертизи, оскільки питання, поставлені на вирішення експерта, не лежать у юридичній площині, а висновки експерта використано Позивачем на доведення власної позиції, що спростовує висновок суду апеляційної інстанції про недоцільність експертизи. Вказує на те, що понесені витрати на оплату висновку експерта та його участь у судовому засіданні є реальними та підтверджені актом приймання-здавання виконаних робіт із зазначенням загального обсягу робіт, їх вартості, у яких також міститься інформація про авансові платежі, які вже здійснено, та суми які підлягали оплаті.
Витрати ж на друк документів підтверджуються, на думку Позивача, численними матеріалами справи (5 томів), відтак безпосередньо пов`язані з розглядом справи. При цьому зауважує про оформлення розрахункового документа (квитанції) виконавцем послуг із зазначенням інформації на його розсуд.
У відзиві на касаційну скаргу Позивача Відповідач зазначає про обґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції щодо неспівмірності заявлених до відшкодування судових витрат. Стверджуючи про типовість податкового спору між сторонами Відповідач наполягає на тому, що затрачений адвокатом час на підготовку справи у 22 години є невиправданим, а в основу розрахунку затрат на участь адвоката у судових засіданнях має бути покладено фактичну тривалість судового засідання відповідно до судового журналу.
Заперечуючи обґрунтованість витрат на економічну експертизу Відповідач звертає увагу на не подання Позивачем доказів оплати послуг експерта за підготовку висновку та за участь експерта у судовому засіданні (квитанції, платіжні доручення тощо). 
Також зазначає, що зміст квитанції на підтвердження витрат на копіювання документів не дає можливості встановити їх походження та зв`язок зі справою, вид поліграфічних послуг та їх платника. 
За відсутності інших доказів фактичного понесення таких витрат, заявлені вимоги до відшкодування вважає безпідставними.
У касаційній скарзі Відповідач стверджує про ухвалення оскарженого рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення заяви про розподіл судових витрат без урахування висновків Верховного Суду у постанові від 5 червня 2018 року у справі №904/8308/17, а також наводить доводи, аналогічні викладеним у відзиві на касаційну скаргу Позивача.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.  
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У частині третій статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 КАС України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг).
Частиною ж першою статті 138 КАС України передбачено встановлення судом розміру витрат, пов`язаних, зокрема, з підготовкою справи до розгляду, на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Так, за положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, проведення експертизи, підготовки справи до розгляду зокрема, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги та витрат на підготовку експертного висновку, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані відповідні договори про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), на проведення судових експертиз, експертних досліджень та надання інших послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, проведенням експертизи, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Аналогічні правила застосовуються до визначення витрат на проведення експертизи та залучення експерта.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу Позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 11 квітня 2018 року із додатком 1 до нього, договір про внесення змін та доповнень до договору №1 від 18 травня 2018 року, доручення на ведення справи від 11 квітня 2018 року, детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом від 3 січня 2020 року, рахунки-фактури, платіжні доручення та меморіальні ордери, акт приймання-здачі послуг від 26 грудня 2019 року №1/11.4.2018.
Визначаючись з розміром відшкодування Позивачу витрат на професійну правничу допомогу суд апеляційної інстанції констатував, що згідно з актом приймання-передачі наданих правничих послуг та детальним описом робіт (наданих послуг) адвокатом надані такі послуги: первинна консультація з вивченням документів, підготовка документів для складання позовної заяви та проведення експертизи 8 годин (фактична вартість години роботи адвоката склала 818,18 грн); вивчення судової практики 1 година; складання  позовної заяви 8 годин; складання процесуальних документів до позову (клопотань) 4 години; подання документів в суд 2 години. Всього на підготовку до ведення справи в суді витрачено 22 години, з яких вартість 1 години роботи складає 818,18 грн; представництво інтересів клієнта в суді оцінено в 1000 грн за один вихід або за участь в судовому засіданні.
Оцінивши докази на підтвердження понесення Позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд апеляційної інстанції вказав, що обсяг, види та вартість правничої допомоги є неспівмірними з урахуванням складності справи та часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягу. Вказане слугувало підставою для висновку про достатність присудження на користь Позивача вартості понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн, що складає вартість участі адвоката у 15-ти судових засіданнях з розрахунку 1000 грн за одне засідання.
Надаючи оцінки вказаним висновкам Верховний Суд визнає, що суд апеляційної інстанції у спірній додатковій постанові, перелічивши надані Позивачем докази у підтвердження понесених витрат на правову допомогу, не надав оцінки документам на предмет їх належності, допустимості, достатності та достовірності підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, обмежившись формальними висновками щодо неспівмірності зі складністю даної справи без наведення обґрунтування цього висновку.
При цьому суд апеляційної інстанції не досліджував обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, зазначений в тому числі в акті приймання-передачі послуг, складність та якість складених документів, співмірність розміру витрат витраченому адвокатом часу, ціні позову.
Відповідач надав заперечення щодо заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, проте суд першої інстанції не дослідив цей документ на предмет наявності/відсутності обґрунтованих доводів щодо неспівмірності витрат, а суд апеляційної інстанції вказану помилку не виправив, зробивши висновки без врахування позиції Відповідача та оцінки його доводів. 
Слід зауважити, що суд апеляційної інстанції правильно керувався принципом співмірності та розумності розподілу витрат на правничу допомогу, однак не навів обґрунтування та мотивів покладених в основу висновків щодо співмірності присудження на користь Позивача саме 15000 грн, що складають компенсацію визначеної сторонами вартості участі адвоката у судових засіданнях. При  цьому слушними є зауваження Відповідача, що визначення таких витрат безвідносно до тривалості окремого судового засідання, тобто із застосуванням фіксованого розміру, для вирішення питання розподілу таких витрат за критерієм співмірності  вимагає обґрунтування.
Отже, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу з 33000 грн до 15000 грн, суд апеляційної інстанції не навів мотивів свого рішення та обґрунтування саме такого розміру витрат. Зокрема, відмова суду апеляційної інстанції у відшкодуванні інших витрат Позивача на правову допомогу (первинна консультація з вивченням документів, підготовка документів для складання позовної заяви та проведення експертизи; вивчення судової практики; складання  позовної заяви; складання процесуальних документів до позову (клопотань); подання документів в суд) не ґрунтується на дослідженні акта приймання-передачі наданих послуг на предмет виду та обсягу правової допомоги, витраченого виконавцем часу, чи то на спростуванні вартості однієї години послуги, встановленої актом приймання-передачі тощо.  
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 16 червня 2020 року у справі №640/22250/19 та від 03 листопада 2020 року у справі №1.380.2019.002189.
Посилання ж Позивача на постанову Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки висновки у цій справі за результатом перегляду додаткової постанови суду апеляційної інстанції не є релевантними до спірних. Так, у тій справі суд апеляційної інстанції, оцінивши докази понесення витрат на правничу допомогу, дійшов висновку про відсутність підстав для їх відшкодування, оскільки позивачем не надано прайс-лист вартості послуг правової допомоги, акт здачі-прийняття наданих послуг, розрахунок погодинної вартості правової допомоги за певний вид такої допомоги. Аналізуючи підстави для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу в контексті встановлених обставин та наданих доказів на підтвердження понесених витрат, та надаючи оцінку висновкам суду апеляційної інстанції Верховний Суд вказав, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові 20 грудня 2018 року по справі №316/1923/16-а(2-а/316/41/17), посилання на яку також міститься у касаційній скарзі Позивача. 
Разом з тим, у цій справі Верховний Суд не погодився з висновками суду апеляційної інстанції про неспівмірність заявленого до відшкодування позивачем розміром витрат на правничу допомогу зі складністю справи та можливим об`ємом виконаних фахівцем у галузі права робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт та їх обсягом, що слугувало підставою для повної відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу. Суд зауважив, що відсутність будь-яких актів виконаних робіт за договором про надання правової допомоги не може свідчити про ненадання правових послуг та їх отримання позивачем як і висновки суду про не підтвердження достовірно факту отримання коштів фахівцем в галузі права від позивача наявними в матеріалах справи актом та квитанцією без обґрунтування судом такого висновку.
За змістом оскарженого рішення суду апеляційної інстанції підставою для зменшення суми витрат на правову допомогу не була відсутність доказів обґрунтування часу, витраченого адвокатом (адвокатами), натомість у даній справі апеляційний суд дійшов висновку про неспівмірність понесених витрат на правничу допомогу зі складністю справи та заявленим Позивачем часом на її підготовку адвокатом до ведення у суді без обґрунтування такого висновку.
Не заслуговують на увагу також посилання Позивача на висновки Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2019 року у справі №902/347/18 (у цій справі іншою стороною не було надано клопотання про зменшення судових витрат, заявлених до відшкодування іншою стороною, що слугувало підставою для висновку Суду про відсутність правових підстав у суду апеляційної інстанції зменшити розмір судових витрат, що підлягають стягненню на користь іншої сторони, за власною ініціативою), як і твердження Позивача щодо невиконання Відповідачем обов`язку доведення неспівмірності витрат та не наведення доводів на їх обґрунтування. 
Як свідчать обставини справи, 14 січня 2020 року до суду першої інстанції надійшли пояснення Відповідача щодо стягнення судових витрат з викладенням заперечення проти заяви представника Позивача про ухвалення додаткового рішення. Однак, як вже зазначалось Судом, доводи Відповідача не отримали оцінки судів попередніх інстанцій, які по суті зробили розподіл судових витрат за власною ініціативою суду.
Вирішуючи питання розподілу витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи та участі судового експерта в судовому засіданні колегія суддів апеляційного суду звернула увагу на відсутність доказів оплати послуг залученого Позивачем експерта за підготовку експертного висновку та за участь у судовому засіданні. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що самі по собі договір про надання таких послуг та акт виконаних робіт не свідчать про оплату Позивачем послуг експерта. Суд апеляційної інстанції також зауважив про не наведення Позивачем обґрунтування необхідності замовлення відповідного експертного висновку, оскільки питання, поставлені перед експертом перебувають у правовій, юридичній площині, відповідь на які дав суд у рішенні не посилаючись на покази експерта і висновок економічної експертизи.    
Надаючи оцінки наведеним висновкам суду апеляційної інстанції Верховний Суд вважає необхідним звернути увагу на положення частини сьомої статті 139 КАС України, відповідно до якої розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, враховуючи приписи частини сьомої статті 139 КАС України витрати на залучення експерта та проведення експертизи у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
На підтвердження витрат, пов`язаних з проведенням судової економічної експертизи та участі судового експерта в судовому засіданні Позивачем було надано: замовлення на проведення експертного дослідження від 17 травня 2018 року, договір №20 від 17 травня 2018 року на проведення судово-економічної експертизи, клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, акти прийому-здачі виконаних робіт від 24 грудня 2019 року щодо участі експерта у судовому процесі по справі №808/1849/18 на суму 2000 грн, від 25 вересня 2018 року за судово-економічну експертизу згідно з договором №20 від 17 травня 2018 року на суму 25300 грн та від 24 грудня 2019 року за підготовку документів до судового процесу на суму 1500 грн.
За умовами укладеного договору про проведення судово-економічної експертизи від 17 травня 2018 Позивач (Замовник) зобов`язувався своєчасно та в повному обсязі здійснити оплату експертизи, проведеної виконавцем (ПАФ «Лінара-аудит») (підпункт 3.3.2 пункту 3.3 розділу 3 договору). Згідно з розділом 4 цього ж договору, у якому сторони узгодили вартість та порядок розрахунків, попередня вартість судово-економічної експертизи визначається у розмірі 23000 грн без ПДВ (пункту 4.1 договору); оплата проводиться авансовим платежем в розмірі 50 % від попередньо визначеної вартості роботи (пункт 4.3 договору); остаточний розрахунок за виконану роботу замовник зобов`язаний здійснити не пізніше 10-денного терміну з дня підписання акту приймання роботи.
Вирішуючи питання розподілу вказаних витрат колегія суддів апеляційного суду звернула увагу на відсутність доказів оплати послуг залученого Позивачем експерта за підготовку експертного висновку та за участь у судовому засіданні. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що самі по собі договір про надання таких послуг та акт виконаних робіт не свідчать про оплату Позивачем послуг експерта. Суд апеляційної інстанції також зауважив про не наведення Позивачем обґрунтування необхідності замовлення відповідного експертного висновку, оскільки питання, поставлені перед експертом перебувають у правовій, юридичній площині, відповідь на які дав суд у рішенні не посилаючись на покази експерта і висновок економічної експертизи.    
Надаючи оцінки наведеним висновкам суду апеляційної інстанції Верховний Суд вважає необхідним звернути увагу на положення частини сьомої статті 139 КАС України, відповідно до якої розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, враховуючи приписи частини сьомої статті 139 КАС України витрати на залучення експерта та проведення експертизи у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
Обмежившись констатацією відсутності платіжних документів на підтвердження фактичної оплати витрат суд апеляційної інстанції підійшов поверхнево до встановлення обставин проведення розрахунків: не врахував умови договору на проведення судово-економічної експертизи щодо проведення розрахунків, не звернув уваги, що акти прийому-здачі виконаних робіт від 25 вересня 2018 року та від 24 грудня 2019 містять застереження щодо внесеного авансового платежу, не дослідив умови щодо проведення відповідних розрахунків та не надав юридичної оцінки вказаним обставинам. 
Крім того, суд апеляційної інстанції помилково вказав на не врахування судом першої інстанції при вирішенні справи висновку №108 судово-економічної експертизи та відсутність посилань у рішенні суду на показання експерта ОСОБА_2 у судовому засіданні 3 грудня 2019 року.
Отже, висновок суду апеляційної інстанції про не підтвердження належними та допустимими доказами заявлених витрат, пов`язаних із залученням експерта та проведенням експертизи, обґрунтований суто відсутністю на час вирішення судом питання розподілу судових витрат платіжних документів, є помилковим. 
Оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення питання розподілу судових витрат по справі, зокрема не досліджено зібрані у справі докази та не надано оцінки доводам сторін, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд у відповідній частині. 
При вирішенні питання розподілу судових витрат у даній справі апеляційний суд з урахуванням обставин і складності справи повинен надати оцінку поданим Позивачем доказам на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, а також надати юридичну оцінку доказам щодо понесених витрат, пов`язаних із залученням експерта та проведенням експертизи, за результатами чого надати обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір.
Разом з тим, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для присудження до відшкодування Позивачу витрат у сумі 919 грн пов`язаних з технічним копіюванням документів.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та не заперечується Позивачем, на підтвердження витрат на копіювання документів, долучених до позову та матеріалів справи, Позивачем надано лише квитанцію від 20 березня 2019 року про сплату за «поліграфічні послуги» у сумі 919 грн. Жодного іншого доказу, який би свідчив, що оплачені поліграфічні послуги полягали саме в технічному копіюванні доданих до матеріалів справи документів Позивачем не надано.
Виходячи з положень статті 139 КАС України, згідно з якими суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат встановлює розмір витрат, понесених стороною, на підставі поданих доказів враховуючи, з-поміж іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про непідтвердження заявлених до відшкодування за рахунок Відповідача витрат на копіювання документів. При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу, що зі змісту квитанції не зрозуміло які поліграфічні послуги надавалися, кому, ким оплачені ці послуги та як визначена вартість таких послуг. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Отже, додаткова постанова суду апеляційної інстанції у цій частині підлягає залишенню без змін.
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Встановлені частиною другою статті 341 КАС України межі касаційного перегляду справи позбавляють суд касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.  
Таким чином, постановлене у справі додаткове судове рішення підлягає скасуванню в частині вирішення заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розподіл судових витрат на правничу допомогу та витрат пов`язаних із залученням експерта та проведенням експертизи, а справа в цій частині - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.
Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 353, 355, 356 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Запорізькій області задовольнити частково.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року в частині вирішення заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розподіл судових витрат на правничу допомогу та витрат пов`язаних із залученням експерта та проведенням експертизи скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                  Н.Є. Блажівська    
Судді                                                                       О.В. Білоус 
                                                                      І.Л. Желтобрюх