ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 грудня 2020 року 
м. Київ
справа №240/1422/19
адміністративне провадження №К/9901/29054/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до судді Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2 про визнання протиправною відмови, зобов`язання надати інформацію, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 (суддя - Токарева М. С.) і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 (колегія суддів у складі: Кузьмишина В. М., Сторчака В. Ю., Боровицького О. А.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до судді Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2, в якому просив: визнати протиправною відмову судді Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2 у наданні публічної інформації, вказаної у запиті на інформацію від 12.11.2018; зобов`язати суддю Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2 надати інформацію, вказану у запиті на інформацію від 12.11.2018.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.11.2018 електронною поштою позивач звернувся до судді Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2 із запитом на інформацію, в якому просив суддю Талько О. Б. надати йому наступну інформацію: 1. Чи користується суддя ОСОБА_2 та члени її сім`ї послугами мобільного телефонного зв`язку Приватного акціонерного товариства «Київстар» (далі - ПрАТ «Київстар»). 2. Чи користується суддя ОСОБА_2 та члени її сім`ї послугами інтернет мобільного телефонного зв`язку ПрАТ «Київстар». 3. Скільки та за яким тарифом чи тарифними  планами за послуги сплачують. Відповідач листом від 15.11.2018 відмовив у наданні запитуваної інформації посилаючись на норми Закону України «Про захист персональних даних» та те, що запитувана інформація не стосується даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану із здійсненням функцій держави (судді), а є персональними даними, які не підлягають розголошенню та захищаються Законом.
Позивач вважає, що запитувана інформація щодо тарифу чи тарифного плану сплати відповідачем за послуги ПрАТ «Київстар» давала можливість встановлення відповідачу оплати за вказані послуги меншої ніж встановлена позивачу, що за нормами частини першої статті 23 Закону України «Про запобігання корупції» могло свідчити про отримання неправомірної винагороди, подарунку у вигляді незагальнодоступної знижки на послуги та свідчити про шкідливі інші негативні наслідки діяльності відповідача, що за статтею 29 Закону України «Про інформацію» є предметом суспільного інтересу. На думку позивача, відмова судді Житомирського апеляційного суду від 15.11.2018 порушує його право на доступ до публічної інформації.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.05.2019, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Судові рішення мотивовано тим, що запитувана позивачем інформація в запиті від 12.11.2018 не відноситься до публічної інформації відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки інформація яка стосується користування суддею ОСОБА_2 та членами її сім`ї послугами мобільного та інтернет зв`язку ПрАТ «Київстар» не може бути віднесена до інформації яка отримана, або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків та не стосується виконання повноважень відповідача. Суд критично поставився до доводів позивача, що запитувана ним інформація у запиті від 12.11.2018 становить суспільний інтерес, оскільки запитувана ним інформація не може становити загрози державному суверенітету, територіальній цілісності України чи порушувати чиї-небудь права або завдати шкоди. Отже, суд дійшов висновку, що обсяг конфіденційної інформації про фізичну особу і межі поширення такої інформації про себе визначає кожна особа самостійно, виходячи з власного уявлення про свою індивідуальність. Крім того, суд зазначив, що зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, зазначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Наведене свідчить, що  персональні данні про особу є конфіденційною інформацією та на них розповсюджується відповідний правовий режим. Судами попередніх інстанцій при дослідженні інформаційного запиту було встановлено, що останній звертався до відповідача за отриманням інформації,  яка містить персональні дані фізичних осіб. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач, будучи розпорядником інформації, обґрунтовано відмовив у наданні запитуваної інформації.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів касаційної скарги посилається на те, що відповідач не надав суду доказів, які спростували б факт запиту на інформацію, яка стосується виконання відповідачем повноважень в справі № 280/284/18. Зазначає, що суд першої інстанції, всупереч пункту 2 частини четвертої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не дослідив доказів про те, що запитувана інформація стосується виконання повноважень відповідача в справі № 280/284/18 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Київстар», в якій суддя ОСОБА_2 входить до складу суду. Наголошує на тому, що суди попередніх інстанцій в порушення норм КАС України повно і всебічно не з`ясували обставини в справі, в мотивувальній частини судового рішення не зазначили мотивованої оцінки аргументів та доказів позивача щодо права на запитувану інформацію внаслідок можливості порушення його права на розгляд  справи № 280/284/18 за його позовом до ПрАТ «Київстар» незалежним і безстороннім судом, що запитувана інформація стосується безпосередньо виконання відповідачем обов`язків при розгляді справі № 280/284/18, що запитувана інформація могла свідчити про отримання неправомірної винагороди, подарунку у вигляді незагальнодоступної знижки на послуги та свідчити про шкідливі інші негативні наслідки діяльності відповідача.
Позиція інших учасників справи
Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 01.11.2019 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019.
Ухвалою Верховного Суду від 28.12.2020 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи
Позивач 12.11.2018 звернувся до судді Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2 із запитом на інформацію, в якому зазначив, що в провадженні Житомирського апеляційного суду перебувала цивільна справа № 280/284/18 за його позовом до ПрАТ «Київстар» про захист прав споживача, відновлення порушеного права та відшкодування шкоди, що суддя ОСОБА_2 входить до складу суду.
Для вирішення питання щодо довіри до суду позивач просив суддю Талько О. Б. надати інформацію: чи користується суддя ОСОБА_2 та члени її сім`ї послугами мобільного телефонного зв`язку ПрАТ «Київстар»; чи користується суддя ОСОБА_2 та члени її сім`ї послугами інтернет мобільного телефонного зв`язку ПрАТ «Київстар»; скільки та за яким тарифом чи тарифними планами за послуги вони сплачують.
Листом від 15.11.2018 за вих. № 08-08/4/інф.Х-4/2018 суддя Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2 повідомила позивача, що в Україні за законом гарантований доступ до публічної інформації, але є також законодавство про захист персональних даних громадян, зокрема стаття 32 Конституції України передбачає, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Вважаючи таку відмову у наданні інформації протиправною позивач звернуся до суду з адміністративним позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування (чинні на час виникнення спірних правовідносин)
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (частина перша статті 5 КАС України).
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації». 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Приписами статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє.
Пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону (частина перша статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
Згідно з частиною третьою статті 10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація, що містить персональні дані фізичної особи, оприлюднюється та надається на запит у формі відкритих даних у разі додержання однієї з таких умов: 1) персональні дані знеособлені та захищені відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»; 2) фізичні особи (суб`єкти даних), персональні дані яких містяться в інформації у формі відкритих даних, надали свою згоду на поширення таких даних відповідно до Закону України «Про захист персональних даних»; 3) надання чи оприлюднення такої інформації передбачено законом; 4) обмеження доступу до такої інформації (віднесення її до інформації з обмеженим доступом) заборонено законом.
Статтею 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.  
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити:  ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Частиною першою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації визначає Закону України від 02.10.1992 №   2657-XII «Про інформацію».
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про інформацію» інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (частина друга статті 11 Закону України «Про інформацію»).
Відповідно до статті 20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 21 Закону України «Про інформацію» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.
Інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо (стаття 29 Закону України «Про інформацію»).
Приписами статті 2 Закону України від 01.06.2010 № 2297-VI «Про захист персональних даних» визначено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» об`єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. 
Відповідно до статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-XI «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-XI), яким до окремих положень КАС України унесені зміни.
Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-XI передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15.12.2017) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України (в редакції, чинній після 15.12.2017), відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Предметом оскарження у цій справі є дії судді ОСОБА_2 з приводу надання відповіді на запит позивача, пов`язаний із тим, що вона входить до складу колегії суддів Житомирського апеляційного суду, який розглядає справу № 280/284/18 за його позовом до ПрАТ «Київстар».
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок про правомірність відмови у наданні запитуваної інформації, дійшов висновку, що запитувана позивачем інформація не відноситься до публічної інформації відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки інформація яка стосується користування суддею ОСОБА_2 та членами її сім`ї послугами мобільного та інтернет зв`язку ПрАТ «Київстар» не може бути віднесена до інформації яка отримана, або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків та не стосується виконання повноважень відповідача. Крім того, суд зазначив, що обсяг конфіденційної інформації про фізичну особу і межі поширення такої інформації про себе визначає кожна особа самостійно, виходячи з власного уявлення про свою індивідуальність. Разом з тим, суд дійшов висновку, що за відсутності згоди відповідача на поширення інформації відносно себе, така інформація може бути поширена лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, наявності чого в даній справі позивачем не доведено та не надано обґрунтованого підтвердження. Оскільки відсутня загроза інтересам національної безпеки, економічного добробуту та прав людини відмова відповідача надати запитувану інформацію, що стосується її особистого та сімейного життя є правомірною. При цьому, суд зазначив, що доказів того, що запитувана позивачем інформація стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень, матеріали справи не містять.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції зазначив, що позивач звертався до відповідача за отриманням інформації, яка містить персональні дані фізичних осіб. Проте персональні данні про особу є конфіденційною інформацією та на них розповсюджується відповідний правовий режим, тому відповідач, будучи розпорядником інформації обґрунтовано відмовив у наданні запитуваної інформації.
Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення заявленого позову, проте вважає, що до такого висновку суди попередніх інстанцій дійшли з помилковим застосуванням норм матеріального права, з огляду на викладене нижче.
Закон України «Про доступ до публічної інформації», положеннями якого керувалися суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору,   визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим   Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Метою зазначеного Закону   є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (частина перша   статті 2 вказаного Закону).
Визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.
Разом з цим, також слід звернути увагу на те, що з урахуванням положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації повинен володіти інформацією на момент отримання запиту та така інформація повинна знаходитись на певному матеріальному носію, тобто публічна інформація стосується інформації, яка відповідно до вимог діючого законодавства опинилася у розпорядника інформації (зокрема, це може бути інформація, яка створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або інформація, яку вони отримали від інших суб`єктів чи, наприклад, від органу правонаступником якого вони стали).
У даному випадку під володінням розуміється не юридична правомочність, що є складовою права власності (володіння, користування, розпорядження), а характеристика фактичного стану, тобто факт контролю суб`єкта над певною інформацією як нематеріальним об`єктом (інформація зберігається у суб`єкта в зафіксованому на матеріальному носії вигляді або іншим чином доступна йому).
Згідно з пунктом 2 частини першої   статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Розпорядники інформації - коло суб`єктів, які мають визначені законом обов`язки щодо оприлюднення та надання публічної інформації, що знаходиться у їхньому володінні.
Розпорядниками інформації визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
Тобто під поняттям «розпорядник інформації» розуміється не особа, яка має право розпорядження інформацією, а особа, під контролем якої знаходиться публічна інформація. Так само, у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», не є розпорядниками інформації, та, відповідно, суб`єктами владних повноважень посадові та службові особи органів влади.
Поняття «суб`єкти владних повноважень», викладене у статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відрізняється від інших законодавчих актів. Так, відповідно до статті 3 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У КАС України до суб`єктів владних повноважень віднесено посадових чи службових осіб. Проте такі особи не є суб`єктами владних повноважень та розпорядниками інформації згідно з нормами Закону України «Про доступ до публічної інформації». Це пов`язано з тим, що окремі посадові чи службові особи не повинні володіти інформацією або бути її розпорядниками. До посадових чи службових обов`язків таких осіб може входити зберігання або обробка публічної інформації, вони також можуть використовувати інформацію у своїй роботі, але вони не є суб`єктами, які зобов`язані надавати публічну інформацію - таким суб`єктом є орган влади, в якому вони працюють. Тому, запитувачу при поданні запиту не важливо знати, хто саме з посадових чи службових осіб володіє інформацією - запит подається до органу влади, як до розпорядника такою інформацією. Враховуючи зазначене, не є також розпорядниками інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації» народні депутати України, депутати місцевих рад та Верховної Ради АРК, сільський, селищний, міський голова, судді, прокурори, державні виконавці тощо.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію передбачена статтею 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Пункт 1 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» для відмови у наданні або оприлюдненні інформації передбачає сукупність двох умов: 1) розпорядник фактично не володіє інформацією та 2) розпорядник не має обов`язку володіти нею відповідно до законодавства.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та відповідно до матеріалів справи, для вирішення питання щодо довіри до суду при розгляді Житомирським апеляційним судом справи № 280/284/18 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Київстар», ОСОБА_1 звернувся до судді Житомирського апеляційного суду ОСОБА_2, яка входила до складу колегії суддів по розгляду даної справи, із запитом на інформацію, в якому просив суддю надати інформацію: чи користується суддя ОСОБА_2 та члени її сім`ї послугами мобільного телефонного зв`язку ПрАТ «Київстар»; чи користується суддя ОСОБА_2 та члени її сім`ї послугами інтернет мобільного телефонного зв`язку ПрАТ «Київстар»; скільки та за яким тарифом чи тарифними планами за послуги вони сплачують.
Отже, позивач звернувся до відповідача, який є суддею  Житомирського апеляційного суду, входить до складу колегії суду, якою здійснювався розгляд та вирішення справи № 280/284/18 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Київстар», та не є розпорядником інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації»,  із запитом на публічну інформацію для вирішення питання довіри члену колегії.
Посилання позивача на положення Закону України «Про запобігання корупції», а також на те, що запитувана інформація щодо тарифу чи тарифного плану необхідна для з`ясування питання про отримання відповідачем незагальнодоступних знижок на послуги, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач не відноситься до кола спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції.
Верховний Суд також відхиляє доводи скаржника про те, що ціллю запитуваної позивачем інформації є захист права позивача щодо розгляду його справи незалежним і безсторонніми судом, оскільки це не обмежує можливість позивача заявити відвід судді відповідно до статті 36 КАС України. 
Крім того, дії судді, вчинені при виконанні ним своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду і вирішення у судових засіданнях в особливій, встановленій законом, процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є не управлінськими, а процесуальними, і оскаржуються у порядку, визначеному процесуальними законами.
Закони України не передбачають можливість розгляду у суді заяв про визнання чи встановлення фактів незаконності дій/бездіяльності суддів під час вирішення та розгляду справ, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення.
Також Верховний Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; п. 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; п. 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Враховуючи зазначену позицію Європейського суду з прав людини, Верховний Суд надав відповідь на всі аргументи позивача, наведені в касаційній скарзі, які мають значення для правильного вирішення справи.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що у контексті спірних правовідносин Закон України «Про доступ до публічної інформації» не регулює відносин, які були предметом запиту на інформацію.
Таким чином, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід змінити у мотивувальній частині щодо мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті судові рішення в цій частині позовних вимог залишити без змін.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України (у редакції, яка була чинною до 08.02.2020) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 351 КАС України).
Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог, проте з підстав, викладених судом касаційної інстанції.
За таких обставин рішення судів попередніх інстанцій підлягають зміні у мотивувальній частині щодо мотивів відмови у задоволенні позову у справі. 
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Перелік випадків, за яких здійснюється розподіл судових витрат наведений у статях 139,140 КАС України.
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність підстав, наведених у статтях 139,140 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13.05.2019  і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 змінити у мотивувальній частині щодо мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
В решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13.05.2019  і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується. 

Судді | Ж.М. Мельник-Томенко А.В. Жук  Н.М. Мартинюк