ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7525/20 Справа № 199/1619/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Каратаєвої Л.О., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
                ОСОБА_1 , 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, - 
                                       ВСТАНОВИЛА: 
У березні 2020 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2  про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання (а.с. 1-4).
В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що сторони мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходиться на утриманні матері. Донька на теперішній час продовжує отримувати освіту. Позивач зазначає, що доводиться виховувати та матеріально утримувати доньку, втім, коштів не вистачає. Дитину постійно необхідно забезпечувати їжею, ліками, одягом, належними побутовими умовами, вживати заходів на поліпшення та зміцнення фізичного і психічного стану здоров`я, забезпечувати всім необхідним для навчання. Окремо позивач зазначає, що рішенням Індустріального районного суду Дніпропетровська від 27.11.2006 року відповідач повинен був сплачувати щомісячно на утримання доньки аліменти в розмірі 300 грн. до її повноліття. Проте заборгованість по сплаті аліментів, яка існує за період з 28.08.2006 по 19.06.2019 рік становить — 45 090,00 грн. та по теперішній час вона не погашена. Також, 15.02.2018 року державним виконавцем за ухилення від сплати аліментів та заборгованість по аліментам на відповідача було складено адміністративний протокол за ст. 183-1 КпАП, в підтвердження зазначеного надає копію листа Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 23.05.2018 року №В-1007-02.
Просила суд стягнути з відповідача на свою користь на утримання повнолітньої доньки, що продовжує навчання, аліменти у розмірі 3 000 гривень, починаючи стягнення з дня повноліття дитини і до закінчення навчання або до 23 років.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1 500 гривень, щомісячно, починаючи стягнення з 12 березня 2020 року та до закінчення навчання 30 червня 2020 року, або до досягнення 23-річного віку за умови, що вона буде продовжувати навчання.
В іншій частині позову відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с. 27-29).
ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи та належним чином не досліджені докази по справі, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права /а.с. 34-37/.
Відповідач ОСОБА_2  не скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції задовольняючи частково заявлені позовні вимоги, виходив з того, що при визначенні розміру аліментів суд враховує рівність обов`язку щодо утримання дитини обох батьків, можливість повнолітньої дитини отримувати стипендію, бюджетну форму навчання дитини, тому вважає, що заявлений позивачем розмір аліментів є дещо завищений.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо часткового задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 1 500 гривень, щомісячно, починаючи стягнення з часу пред`явлення позову до суду та до закінчення навчання або до досягнення 23-річного віку за умови, що вона буде продовжувати навчання, та допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за 1 місяць.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає та знаходиться на утриманні матері.
ОСОБА_3 є студенткою Дніпровського технікуму зварювання та електроніки імені Є.О. Патона, навчається на денному відділені з 01.09.2017 згідно наказу №206 ”У” від 17.08.2017 року, термін випуску 30.06.2020 року, що підтверджується Довідкою Дніпровського технікуму зварювання та електроніки ім. Є.О. Патона від 24.02.2020 року №313.
Відповідач на утриманні непрацездатних членів сім`ї, родичів не має, він може надавати матеріальну допомогу, у нього задовільний стан здоров`я, а також він має можливість працювати.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина які продовжують навчатися після досягнення повнолітня (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
За ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Сімейний кодекс України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо стягнення аліментів на повноліитню дитину, яка продовжує навчання суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний, сімейний стан та стан здоров`я як платника аліментів, так і матеріальний стан та стан здоров`я повнолітньої дитини на утримання якої стягуються аліменти.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що повнолітня ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги, у зв`язку з її навчанням.
Суд першої інстанції при визначенні розміру частки (доходу), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на утримання їх спільної дитини, в першу чергу, діяв передусім в інтересах дитини, та з огляду на обов`язок батьків забезпечувати своїх дітей та дбати про їх необхідний та достатній рівень життя, а також врахував матеріальний стан та стан здоров`я платника аліментів. 
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, тобто, починаючи стягнення з дня повноліття дитини і до моменту звернення позивача з позовом, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження того, що позивач вживала заходи щодо одержання аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, суду не надано, тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, і колегія суддів погоджується з вказаним висновком враховуючи наступне.
Відповіднодо ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Чинним законодавством саме на позивача покладено обов`язок доведення суду того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також того, що відповідач ухилявся від їх сплати. 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи заявника щодо її матеріального стану та знаходження на її утриманні батьків пенсіонерів не може впливати на визначення розміру аліментів на дитину, оскільки у відповідності до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів враховуються стан здоров`я дитини на користь якої стягуються аліменти та стан здоров`я платника аліментів, а тому дані доводи колегією суддів відхиляються.
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в повному обсязі, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Л.О. Каратаєва         

                                                                       М.О. Макаров