Постанова
Іменем України
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/24881/16-ц
провадження № 61-14818св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 25 листопада 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк») було укладено договір вкладу № 2033-2013 на суму 100 доларів США строком до 26 грудня 2014 року. Зі спливом строку договору 29 грудня 2014 року вклад було перераховано банком з його депозитного рахунку на поточний рахунок. На підставі постанови Правління Національного банку України від 26 січня 2015 року № 50 «Про віднесення ПАТ «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26 січня 2015 року № 16 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Імексбанк», згідно з яким в ПАТ «Імексбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 27 січня 2015 року.                        З 28 квітня 2015 року банки-агенти розпочали виплату коштів вкладникам ПАТ «Імексбанк» і він неодноразово звертався до них з метою отримання вкладу, однак отримав передбачене законом відшкодування в розмірі 1 723,29 грн лише 22 квітня 2016 року. Оскільки повне управління банком та розпорядженням його майном здійснював Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, то до нього як нового боржника перейшли зобов`язання банку з відшкодування коштів за вкладами, а також відповідальність за їх неналежне та невчасне виконання. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем недоговірного зобов`язання з виплати відшкодування за вкладом в неплатоспроможному банку він був вимушений протягом року вести з Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тривале і виснажливе претензійне листування, внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь суму інфляційних втрат та три проценти річних в розмірі 484,46 грн та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
20 червня 2018 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, щообраний позивачем спосіб захисту шляхом стягнення грошових коштів порушує порядок здійснення процедури виведення банку з ринку, суперечить положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до яких стягнення неустойки (штрафів, пені) та інших фінансових санкцій на період тимчасової адміністрації, яка запроваджена в банку, не здійснюється.
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року у складі судді Савицького О. А. в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що діяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним і не містить положень, які б визначали відповідача правонаступником ПАТ «Імексбанк». Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються виключно Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тому норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не встановлені строки виплати відшкодування за вкладами і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виконав покладені на нього цим Законом зобов`язання перед позивачем в повному обсязі. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Оскільки судом не встановлено порушень прав позивача при виплаті йому гарантованої суми за вкладом, то підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відсутні.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, з урахуванням ухвали цього суду від 29 серпня 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три процента річних в розмірі 484,46 грн і 1 000 грн в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в дохід держави судовий збір в розмірі 372,06 грн.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 був вкладником у ПАТ «Імексбанк», в якому з 27 січня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію. З 28 квітня 2015 року відповідач повинен був сплатити позивачу гарантоване відшкодування за вкладом у ПАТ «Імексбанк», однак таке відшкодування в розмірі 1 723,29 грн здійснив лише 22 квітня 2016 року. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. В цій справі ОСОБА_1 заявив вимоги не до банку, який ліквідується, а саме до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який своєчасно не виконав свого зобов`язання, покладеного на нього законом. Тому позивач має право на відшкодування відповідачем трьох процентів річних від суми невиплаченого вкладу та інфляційних втрат, розмір яких становить 484,46 грн. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань і виходив із засад розумності та справедливості.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
14 серпня 2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, в якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити без змін рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не дослідив належним чином доказів і не звернув уваги на те, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачає підстав для нарахування та стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інфляційних втрат та трьох процентів річних. Оскільки правовідносини між сторонами врегульовані нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним і має пріоритет перед іншими нормами законодавства під час ліквідації банків та у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то підстави для застосування статті 625 ЦК України відсутні. Крім того, заявлені в цій справі позовні вимоги про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди пов`язані з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати гарантованого відшкодування за вкладом, тому ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
 
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що доводи відповідача про те, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, не заслуговують на увагу, так як питання юрисдикції справ за спорами вкладників з Фондом гарантування вкладів фізичних осіб щодо відшкодування шкоди вже вирішувалося Великою Палатою Верховного Суду. У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 826/12003/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що справа за позовом вкладника до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки такі вимоги не пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Крім того, у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу в порядку цивільного чи господарського судочинства.Пріоритет норм ЦК України як основного акта цивільного законодавства над нормами інших законів закріплено в частині другій статті 4 ЦК України, підтверджено рішенням Конституційного Суду України                  від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012 у справі № 1-7/2012 та постановами Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15. Тому доводи касаційної скарги про те, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним і має пріоритет в застосуванні перед нормами інших законів, в тому числі перед нормами ЦК України, є неспроможними. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, ЦК України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Отже, спірні правовідносини в цій справі в першу чергу врегульовано саме законодавством про захист прав споживачів, у загальній частині - нормами ЦК України як основного акта цивільного законодавства, а в спеціальній частині - нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які містять положення про захист прав споживачів. Зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (боржника в зобов`язанні) перед ним (кредитором в зобов`язанні) з виплати гарантованого законом відшкодування за вкладом виникло безпосередньо з акта цивільного законодавства - Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на підставі частини третьої статті 11 ЦК України. Оскільки між сторонами виникли грошові зобов`язання, а дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, незалежно від правових підстав їх виникнення, то апеляційний суд правильно застосував цю норму до спірних правовідносин. Не зважаючи на його неодноразові звернення, відповідач виплатив йому суму гарантованого відшкодування із значною затримкою, чим дискримінував його як вкладника і завдав не тільки майнової, а й моральної шкоди, відшкодування якої передбачено статтею 15 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», частиною другою статті 25 Закону України «Про звернення громадян», а також пунктом 5 частини першої статті 4, частиною другою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, касаційну скаргу подано та підписано особою, яка не підтвердила своїх повноважень на представництво Фонду гарантування вкладів фізичних осібв суді, так як долучена до касаційної скарги копія довіреності на ім`я адвоката Костюченко І. В. не містить установчих даних довіреної особи (реквізитів документа, що посвідчує особу), засвідчена самим підписантом, а не керівником довірителя, або особою, уповноваженою на таке засвідчення установчими документами юридичної особи. Зазначена довіреність свідчить про наявність між Костюченко І. В. та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб трудових відносин, а також про те, що договір про надання правової допомоги, який є єдиною законною підставою здійснення адвокатської діяльності, між ними не укладався. При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження в цій справі, яка є малозначною, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду виходив з того, що касаційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема щодо правил предметної юрисдикції. При цьому під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, відповідач не заявляв про порушення предметної та суб`єктної юрисдикції. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в цій справі (провадження № 14-57цс18) було зроблено висновок про те, що на спірні правовідносини поширюється законодавство про захист прав споживачів. Наведене свідчить про те, що ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача з підстав порушення предметної та суб`єктної юрисдикції є помилковим. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив закрити касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, а в разі відмови в задоволенні цього клопотання - залишити касаційну скаргу без задоволення.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду міста Києва.
 
26 вересня 2019 року справа № 761/24881/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України    (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що 25 листопада 2013 року між ПАТ «Імексбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір вкладу № 2033-2013 на суму 100 доларів США строком до 26 грудня 2014 року. Зі спливом строку цього договору 29 грудня 2014 року вклад було перераховано банком з депозитного рахунку на поточний рахунок позивача.
 
На підставі постанови Правління Національного банку України від 26 січня 2015 року № 50 «Про віднесення ПАТ «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26 січня 2015 року № 16 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Імексбанк», згідно з яким в ПАТ «Імексбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 27 січня 2015 року.
 
Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 21 травня 2015 року № 330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Імексбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 травня 2015 року № 105 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноважену особу на ліквідацію банку.
 
В цій справі  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в порядку цивільного судочинства і відповідачем зазначив Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Посилаючись на те, що відповідач мав сплатити гарантоване відшкодування за вкладом у ПАТ «Імексбанк» 28 квітня 2015 року, однак прострочив виконання цього грошового зобов`язання, позивач просив застосувати до відповідача правові наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, та стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його користь інфляційні втрати та три проценти річних у розмірі 484,46 грн та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
 
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами повинен бути вирішений спір, і має судова юрисдикція.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин в їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
 
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
01 вересня 2005 року набув чинності Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України), який визначив повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.
 
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
 
Конституційний Суд України в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
 
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, в тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
 
Конституційний Суд України зазначив, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
 
Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
 
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України в редакції, чинній на час подання позову до суду, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
 
Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
 
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України в редакції, чинній на час подання позову до суду, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
 
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України в редакції, чинній на час подання позову до суду).
 
Відповідно до частини другої статті 21 КАС України в редакції, чинній на час подання позову до суду, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
 
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4, 19 та 21 КАС України в чинній редакції, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, а також розгляд кількох пов`язаних між собою вимог.
 
Системний аналіз зазначених норм процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень - здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
 
Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
 
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
 
Спірні правовідносини в цій справі врегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України (стаття 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
 
За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
 
Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 цього Закону, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
 
На підставі частин першої та другої статті 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.  Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
 
Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом. Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті. Фонд має право не включати до розрахунку гарантованої суми відшкодування коштів за договорами банківського рахунка до отримання в повному обсязі інформації про операції, здійснені платіжною системою (внутрішньодержавною та міжнародною). Виплата гарантованої суми відшкодування за договорами банківського рахунка здійснюється тільки після отримання Фондом у повному обсязі інформації про операції, здійснені платіжною системою (внутрішньодержавною та міжнародною). У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.
 
Ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства (пункт 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
 
Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
 
Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
 
Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
 
Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
 
Пунктом 2 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час прийняття виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення від 27 травня 2015 року № 105 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Імексбанк», встановлено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.
 
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час прийняття виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення від 27 травня 2015 року № 105 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Імексбанк», уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
 
Статтею 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час прийняття виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення від 27 травня 2015 року № 105 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Імексбанк», передбачено, що уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства. Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.
 
Відповідно до статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час прийняття виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення від 27 травня 2015 року № 105 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Імексбанк», Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти. Фонд не пізніше ніж за 30 днів до закінчення визначеного цим Законом строку ліквідації банку публікує оголошення в газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет про завершення Фондом виплат гарантованої суми відшкодування. 
 
Згідно з частиною першою статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час прийняття виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення від 27 травня 2015 року № 105 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Імексбанк», рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
 
Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.
 
Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.
 
У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.
 
Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. 
 
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (провадження № 11-126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження № 11-409апп18), від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц (провадження № 14-180цс18), від  23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження № 14-470цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
В цій справі ОСОБА_1 просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на свою користь передбачені статтею 625 ЦК України три проценти річних та інфляційні втрати в сумі 484,46 грн, посилаючись на те, що відповідач з 28 квітня 2015 року по 22 квітня 2016 року прострочив виплату гарантованої суми відшкодування в розмірі 1 723,29 грн. Тобто вказані позовні вимоги стосуються безпосередньо правомірності дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виплати цього відшкодування, а тому підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. 
 
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19), від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18 (провадження № 14-285цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 761/29213/18 (провадження № 14-541цс19), а також у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 761/32753/17 (провадження № 61-11188св19), від 05 серпня 2020 року у справі № 487/6745/17 (провадження № 61-45188св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі № 580/1241/19 (адміністративне провадження № К/9901/21828/19).
 
Заявлені в цій справі позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог та за правилами частини п`ятої статті 21 КАС України підлягають розгляду адміністративним судом, оскільки заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
 
Отже, позовні вимоги в цій справі за своєю правовою природою випливають із спору щодо правильності виплати Фондом коштів за відповідним вкладом в межах гарантованої суми відшкодування, є вимогами саме до Фонду, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
 
Доводи позивача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, щодо необхідності дотримання висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 826/12003/16, не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній постанові викладено правовий висновок щодо розгляду в порядку цивільного судочинства справи за позовом фізичної особи - вкладника банку до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди.  При цьому суд послався на статті 1166, 1167, 1173 ЦК України та виходив з того, що вимоги не пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Отже, зазначена постанова Великої Палати Верховного Суду прийнята у справі, правовідносини в якій не є подібними до правовідносин, які виникли між сторонами в цій справі.
 
Необґрунтованим є також посилання позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), про те, що справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства. У справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) фізична особа зверталася до військової частини з позовом про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми й на момент звернення до суду між сторонами вже був вирішений адміністративний спір щодо стягнення з військової частини суми одноразової грошової допомоги. Натомість в цій справі заявлені до Фонду позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних обґрунтовані неналежним та невчасним виконанням Фондом як суб`єктом владних повноважень своїх передбачених законом зобов`язань з відшкодування позивачу коштів за вкладом.  При цьому адміністративний спір між сторонами щодо визнання дій (бездіяльності) Фонду неправомірними та стягнення коштів за вкладом не вирішувався.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Згідно з частиною першою статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
 
Частинами першою та другою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правову природу правовідносин, які виникли між учасниками справи, у зв`язку з чим розглянули по суті справу, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, ухвалені судові рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
 
При цьому необхідно роз`яснити позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження.
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заявив клопотання про закриття       касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яке обґрунтоване тим, що касаційну скаргу на постанову            Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року подано та підписано особою,  яка не підтвердила своїх повноважень. Долучена до касаційної скарги копія довіреності на ім`я адвоката Костюченко І. В. не містить установчих даних        довіреної особи (реквізитів документа, що посвідчує особу), засвідчена самим підписантом, а не керівником довірителя, або особою, уповноваженою на таке засвідчення установчими документами юридичної особи. При вирішенні питання        про відкриття касаційного провадження в цій справі, яка є малозначною,        Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду виходив з того, що касаційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стосується                питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема щодо правил предметної юрисдикції.                 При цьому під час розгляду справи судами першої та апеляційної                       інстанцій, відповідач не заявляв про порушення предметної та суб`єктної              юрисдикції. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в цій справі (провадження № 14-57цс18) було зроблено висновок про те,  що на спірні правовідносини поширюється законодавство про захист прав споживачів. Наведене свідчить про те, що ця справа підлягає розгляду в           порядку цивільного судочинства, а відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача з підстав порушення предметної та суб`єктної юрисдикції є помилковим. 
 
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники                        справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про            їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
У касаційній скарзі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб посилався на                підпункт а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та наводив аргументи, які давали підстави для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Зокрема, в касаційній скарзі зазначено про те, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд відступив від висновків Великої Палати Верховного Суду щодо правил предметної юрисдикції та щодо відсутності у позивача права на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також - від сталої судової практики щодо неможливості застосування статті 625 ЦК України до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. При цьому на підтвердження своїх доводів заявником наведено відповідні судові рішення Великої Палати Верховного Суду.
 
Відповідно до частини сьомої статті 394 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суддя-доповідач постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування матеріалів справи.
 
В ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року про відкриття касаційного провадження зазначено, що доводи заявника є істотними та підлягають перевірці за матеріалами справи, оскільки свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для розгляду справи судом касаційної інстанції. Тому, не дивлячись на те, що справа є малозначною, оскаржуване в ній судове рішення підлягає перегляду в касаційному порядку.
 
Частиною першою статті 396 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги; 2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Доводи позивача про помилкове відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеними висновками Верховного Суду щодо закриття провадження в цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (провадження                    № 11-126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження                  № 11-409апп18), від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц (провадження                 № 14-180цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження                        № 14-470цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження                 № 14-116цс19), від 13 листопада 2019 року у справі № 761/2987/18 (провадження № 14-285цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 761/29213/18 (провадження № 14-541цс19).
 
Посилання позивача на те, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року (провадження № 14-57цс18) було вирішено питання щодо юрисдикції цієї справи, є безпідставним та спростовуєься змістом зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду, а саме відсутністю в ній висновків щодо юрисдикції. Скасовуючи ухвалу Апеляційного суду міста Києва від  29  вересня 2016 року про визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що апеляційний суд не врахував положень частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав, та безпідставно поклав на позивача, який звернувся до суду за захистом прав споживача, обов`язок зі сплати судового збору та передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною і повернув. Тобто наведений висновок Великої Палати Верховного Суду, за змістом якого позивач як споживач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на судове рішення місцевого суду, не спростовує висновок про те, що ця справа підлягає розгляду по суті за правилами адміністративного судочинства, хоча позивачем у ній є споживач фінансових послуг.
 
Аргументи позивача про те, що касаційну скаргу подано та підписано особою, яка не підтвердила своїх повноважень на представництво Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в суді, так як долучена до касаційної скарги копія довіреності на ім`я адвоката Костюченко І. В., не містить установчих даних довіреної особи (реквізитів документа, що посвідчує особу), засвідчена самим підписантом, а не керівником довірителя, або особою, уповноваженою на таке засвідчення установчими документами юридичної особи, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Згідно з частиною третьою статті 58 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
 
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
 
Частиною третьою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
 
Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» не містить вказівки на класифікаційну ознаку документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, зокрема за стадіями їх створення, а саме оригінал або копію, тому можна зробити висновок, що повноваження адвоката як представника сторони можуть бути підтверджені як оригіналом ордера або довіреністю (оригіналом) цієї сторони, що посвідчує такі повноваження, або їх копією, засвідченою у визначеному законом порядку, зокрема особою, яка має повноваження на засвідчення копії.
 
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів.
 
Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було подано 14 серпня 2019 року та підписано адвокатом Костюченко І. В.
 
На підтвердження повноважень на представництво Фонду гарантування вкладів фізичних осіб адвокат Костюченко І. В. додала до касаційної скарги копію довіреності від 23 травня 2019 року № 27-8917/19, за змістом якої Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі директора-розпорядника Ворушиліна К. М., який діє на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважив адвоката Костюченко І. В. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1642/10, видане Київською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 30 вересня 1999 року) представляти інтереси Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у будь-яких установах, організаціях та підприємствах, зокрема у Верховному Суді з усіма повноваженнями учасників (сторін, третіх осіб) процесу, зокрема підписувати та подавати касаційні скарги, завіряти своїм підписом копії документів. Довіреність видана без права передоручення повноважень іншій особі і дійсна до 31 грудня 2019 року. Зазначена копія довіреності містить відмітки про її посвідчення, а саме: слова «згідно з оригіналом», особистий підпис адвоката Костюченко І. В., яка засвідчила копію, її прізвище та ініціали. 
 
Враховуючи викладене, адвокат Костюченко І. В. мала право посвідчувати копії документів у цій справі, зокрема копію довіреності, яка є належним документом, що підтверджує повноваження на представництво Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в тому числі на вчинення такої процесуальної дії як підписання та подання касаційної скарги від імені Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
 
Таким чином, підстави для закриття касаційного провадження відсутні.
 
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження відмовити.
 
Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року скасувати.
 
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди.
 
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
 
Роз`яснити ОСОБА_1 його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов