П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/3729/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Шуляк Л.А.  
Суддя-доповідач -  Полотнянко Ю.П.   
02 грудня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Драчук Т. О. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20.05.2020 позов задоволено:
          - визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невидачі ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належить до видачі згідно форми, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі за формою згідно Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
Також відповідачем до апеляційної скарги додано заяву про застосування строку позовної давності, у якій відповідач зазначає, що позовач пропустив процесуальний строк звернення до суду з позовом.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та перебував на фінансовому забезпеченні  Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ).
Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.03.2016 №71 позивача виключено зі списку особового складу частини, всіх видів забезпечення з 25 березня 2016 року.
Позивач звертався із заявою, зокрема, щодо отримання довідки про розмір та вартість грошової компенсації на час звільнення з військової служби.
Листом від 10.02.2020 №1293 роз`яснено, що підстави для виплати грошової компенсації за речове майно відсутні, оскільки заява позивача на отримання грошової компенсації надійшла після звільнення з військової служби, що суперечить нормативним актам про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, які визначають виплату лише військовослужбовцям.
Вважаючи, що він має право на отримання довідки про вартість речового майна, що належить йому до видачі, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, як військовослужбовець, звільнений в запас, на час підписання наказу про звільнення, мав право на отримання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, яку він не отримав в період проходження військової служби.
Колегія суддів погоджується із таким висновком, з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи, повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За визначенням ч.2 ст.24 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).
Згідно  з ст.1 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 2  ст.1-2 Закону №2011  передбачено, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені  законом  пільги, гарантії та компенсації.
Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України ( ч.1 ст.9  Закону №2011).
Так, на виконання вищенаведених норм  Закону №2011, за  наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 була затверджена Інструкція про організацію речового    забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, яка була зареєстрована у Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за №768/28898 ( далі -  Інструкція №232), а за  постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178  був затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ( далі - Порядок №178).
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
За змістом пункту 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового    майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації ( далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового права, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (п.4 Порядку №178).
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони    станом на 1 січня    поточного року, та оформлюється згідно з додатком (п.5 Порядку №178).
Пункт 4 розділу ІІІ  Інструкції №232  передбачає, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог Порядку №178. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку №178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видачі    наказу командира (начальника) військової частини про звільнення, військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином, з аналізу наведених норм, можна дійти висновку, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби, у нього виникає право на грошову компенсацію за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби, а, відповідно, на командира військової частини покладено обов`язок на підставі Довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оформленої речовою службою, скласти відповідний наказ про виплату такої грошової компенсації.
При цьому, вказані вищенаведені норми свідчать про те, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно виникає у військовослужбовця незалежно від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу) та таке право реалізується ним шляхом подання відповідної заяви або рапорту.
Суд встановив, що з 25.03.2016 позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення.
Як слідує з матеріалів справи позивач 20.01.2020 звернувся до відповідача із заявою про видачу йому довідки в якій вказати розмір та вартість грошової компенсації за речове майно на час звільнення.
Листом від 10.02.2020 №1293 роз`яснено, що підстави для виплати грошової компенсації за речове майно відсутні, оскільки заява позивача на отримання грошової компенсації надійшла після звільнення з військової служби, що суперечить нормативним актам про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, які визначають виплату лише військовослужбовцям.
Суд вважає за необхідне зазначити, що подання позивачем вказаної заяви його звільнення з військової служби жодним чином не порушує норм Порядку №178 та Інструкції №232, оскільки з аналізу таких судом не встановлено вказаних обмежень чи заборон, а звільнення позивача зі служби не позбавляє позивача права  як військовослужбовця на отримання такої грошової компенсації за його    заявою (рапортом) після звільнення.
При цьому, слід зазначити, що пунктом 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме: рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених  Конституцією  та чинним законодавством його прав та інтересів.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач, як військовослужбовець, звільнений в запас, на час підписання наказу про звільнення, мав право на отримання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, яку він не отримав в період проходження військової служби.
Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо наявності у позивача права на отримання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі  після звільнення зі служби.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що порушене право підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 видати довідку про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 за формою згідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178.
Щодо заяви відповідача про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 27 Порядку № 1444 визначено, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення.
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Колегія суддів зазначає, що приписами Порядку № 1444 не визначений строк протягом якого військовослужбовці після звільнення повинні звернутися за отриманням грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач 20.01.2020 звернувся до військової частини НОМЕР_1 з заявою про видачу позивачу довідки розмір та вартість гршової компенсація за речове майно та на яку отримав відповідь військової частини НОМЕР_1 10.02.2020, відповідно до якої підстави для виплати грошової компенсації за речове майно відсутні, оскільки заява позивача на отримання грошової компенсації надійшла після звільнення з військової служби, що суперечить нормативним актам про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, які визначають виплату лише військовослужбовцям.
Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що про порушення свої прав позивач дізнався саме з листа військової частини НОМЕР_1 , тоді як з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 16.03.2020 (а.с.1), тобто в межах строку встановленого нормамистатті 122 КАС України.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що заява військової частини НОМЕР_1 про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки строк звернення до суду з вимогою щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невидачі довідки про вартість речового майна та відповідно зобов`язання видати таку довідку позивачем не пропущено.
Подібна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 у справі №240/11529/19.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що аргументи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, відповідають змісту відзиву на адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 , який міститься в матеріалах справи.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив правильний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,316 КАС Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Драчук Т. О.