Ухвала
іменем України 
26 листопада 2020 року
м. Київ
Справа № 646/3810/15-к
Провадження № 51-3763 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 , 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 , який дії в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Червонозаводського районного суду м.  Харкова від 9 квітня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного суду 
від 27 серпня 2020 року, 
в с т а н о в и в:
Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 9 квітня 2015 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 13 березня 2015 року між сторонами в особі процесуального керівника – старшого прокурора другого відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_7 .
ОСОБА_7 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 51 000,00 грн.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 9 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 змінено. Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_5   – адвоката ОСОБА_4 задоволено частково. Виключено із мотивувальної частини вироку посилання на причетність до злочину ОСОБА_5 та ухвалено вважати, що злочин ОСОБА_7 вчинено у групі невстановлених слідством осіб, під загальним керівництвом особи, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вищевказаним вироком (з урахуванням змін, внесених ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року) встановлено, що ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів за винагороду придбав суб`єкт підприємницької діяльності (юридичну особу) з метою прикриття незаконної діяльності, що заподіяло велику матеріальну шкоду ПАТ НАК «Нафтогаз України» за наступних обставин.
Так, у період часу протягом 2008 року у групи невстановлених слідством осіб під загальним керівництвом особи, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, матеріали досудового розслідування діяльності яких знаходяться в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, ухилення від сплати податків, легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, та ведення іншої незаконної господарської діяльності.
З метою реалізації вказаного злочинного умислу було розроблено детальний план вчинення злочинів, в першу чергу – в паливно-енергетичній сфері господарських відносин.
Одним із напрямків діяльності злочинної групи осіб під загальним керівництвом особи, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, матеріали досудового розслідування діяльності яких знаходяться в інших кримінальних провадженнях, було фіктивне підприємництво, тобто створення та придбання цілого ряду суб`єктів підприємницької діяльності з метою прикриття злочинів та незаконної діяльності вказаної групи осіб, надання їй видимості законності. Зазначеним напрямком діяльності згідно з узгодженим розподілом ролей у злочинній групі керувала та безпосередньо займалася особа, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження.
На виконання заздалегідь розробленого плану вчинення злочинних дій наприкінці 2011 року особа, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, знаходячись у приміщенні офісу, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Ганни, 32, вступила у злочинну змову із ОСОБА_7 , схиляючи останнього до придбання, з метою прикриття у подальшому незаконної діяльності, юридичної особи, а саме товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗУКРАЇНА-2020». За придбання вказаного суб`єкту господарювання ОСОБА_7 було визначено винагороду у розмірі 500 доларів США.
При цьому, ОСОБА_7 усвідомлював, що не має необхідних морально-ділових якостей та фінансових можливостей для здійснення підприємницької діяльності, що як засновник товариства та як службова особа не матиме відношення до діяльності цього підприємства та управління ним, а його роль полягатиме виключно в прикритті незаконної діяльності.
Своєю чергою ОСОБА_7 , переслідуючи корисливу мету на отримання грошової винагороди, надав згоду на придбання товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗУКРАЇНА-2020», після чого у невстановлений слідством час протягом листопада 2011 року, за вказівкою особи, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження.
передав останньому свій паспорт громадянина України та довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру для використання їх під час виготовлення документів, необхідних для переоформлення права власності на підприємство.
Далі, невстановлена слідством особа за невстановлених слідством обставинах, за попередньою згодою ОСОБА_7 , використовуючи надані останнім паспорт і довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, підготувала протокол № 2 загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗУКРАЇНА-2020» від 17 листопада 2011 року, згідно з яким попередній його засновник ОСОБА_8 вийшов зі складу учасників товариства та був звільнений з посади його директора. При цьому ОСОБА_7 введено до складу учасників товариства та здійснено купівлю-продаж (відступлення) частки в статутному фонді товариства. Одночасно ОСОБА_7 призначено на посаду директора ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».
Тоді ж невстановлена слідством особа виготовила три екземпляри статуту ТОВ  «ГАЗУКРАЇНА-2020», а також інші документи, необхідні для державної реєстрації зміни складу засновників підприємства.
У подальшому невстановлена слідством особа, виготовивши протокол № 2 загальних зборів ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» від 17 листопада 2011 року щодо зміни складу учасників підприємства, передала їх особі, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, для подальшої перереєстрації вказаного підприємства із внесенням відповідних змін в органах державної реєстрації та обліку.
Особа, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, отримавши необхідні документи, зустрілася з ОСОБА_7 в приміщенні офісу приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 .
У невстановлений слідством час, 17 листопада 2011 року ОСОБА_7 , перебуваючи разом із особою, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, в офісі приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , за адресою: м. Харків, проспект Гагаріна, 43, діючи з корисливих мотивів, з метою отримання грошової винагороди, умисно, усвідомлюючи, що перереєстрований на його прізвище суб`єкт підприємницької діяльності буде використовуватись іншими особами для прикриття незаконної діяльності та бажаючи досягнення цієї мети, підписав попередньо підготовлені невстановленою в ході слідства особою та надані йому особою, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, три екземпляра статуту ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», згідно з яким ОСОБА_7 виступав засновником і власником товариства, та протокол № 2 загальних зборів товариства, відповідно до якого попередній його засновник ОСОБА_8 вийшов зі складу учасників товариства, ОСОБА_7 введено до складу учасників товариства та здійснено купівлю–продаж (відступлення) частки в статутному фонді товариства та призначено на посаду директора ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».
У той же день приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 нотаріально посвідчив підписи ОСОБА_7 у вказаних трьох екземплярах статуту ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», юридично засвідчивши зміну власника товариства та призначення нового керівництва, тобто переоформлення вказаного товариства на ОСОБА_7 . Зазначені документи ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» ОСОБА_7 передав особі, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження.
Надалі виготовлені документи були передані невстановленою слідством особою від імені ОСОБА_7 , без його подальшої фактичної участі, до виконавчого комітету Сімферопольської міської ради, якою на їх підставі прийнято рішення про внесення змін до відомостей про державну реєстрацію ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» та 18 листопада 2011 року внесено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, що підтверджується довідкою АА  №  464837.
Крім того, невстановлена слідством особа надала до ДПІ у м. Сімферополі попередньо підписані ОСОБА_7 та нотаріально засвідчені екземпляр статуту ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», протокол № 2 загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗУКРАЇНА-2020» від 17 листопада 2011 про призначення на посаду директором товариства ОСОБА_7 і відступлення частки статутного капіталу ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», копію свідоцтва про державну реєстрацію цього товариства та заяву для юридичних осіб про взяття ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» на облік платника податку.
На підставі вказаних документів Державною податковою інспекцією в м.  Сімферополь ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» взято на податковий облік, про що надано довідку (форма №4-ОПП) про взяття на облік платника податків №  3508/29-0 від  21 листопада 2011 року.
У подальшому ОСОБА_7 , будучи лише формально учасником та директором товариства, не виконував функцій, покладених на нього згідно зі статутом підприємства, не вчиняв дій щодо управління ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», не брав участі у фінансово-господарській діяльності цього підприємства та не отримував від неї прибутку.
Придбання (перереєстрація) на ім`я ОСОБА_7 ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» в органах державної влади, надання ксерокопій паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного податкового номеру, зразків його особистого підпису та вчинення інших дій пов`язаних із фіктивним підприємництвом надали можливість особі, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, особі, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, та іншим членам злочинної групи використовувати зареєстроване на ОСОБА_7 товариство для здійснення незаконної діяльності.
Надалі, використовуючи придбане та оформлене на ім`я ОСОБА_7 фіктивне підприємство, яке представляла невстановлена слідством особа, яка входила до групи осіб під керівництвом особи, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, матеріали досудового розслідування діяльності яких знаходяться в інших кримінальних провадженнях, використовуючи поточний банківський рахунок, установчі документи ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», а також підробивши підпис ОСОБА_7 у фінансово-господарських документах, вчинили заволодіння грошовими коштами ПАТ «НАК «Нафтогаз України» шляхом укладення нікчемного удаваного договору поставки вказаному державному підприємству нафтопродуктів на умовах передоплати та привласнили незаконно отримані грошові кошти.
Так, відповідно до розподілу ролей у запланованому злочині та з метою реалізації злочинного умислу 22.08.2012 було укладено договір між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» № 14/4260/12, згідно з яким в якості передоплати протягом серпня–грудня 2012 року перераховано на рахунок фіктивного підприємства ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» грошові кошти за нібито поставку нафтопродуктів у розмірі 449 963 820 грн на підставі наступних платіжних доручень: від 31.08.2012 № 7942, від 31.08.2012 № 7959, від 30.10.2012 № 9969, від 31.10.2012 № 10015, від 31.10.2012 № 10053, від 31.10.2012 № Ю039, від 01.11.2012 № 10070, від 05.11.2012 № 10117, від 27.11.2012 № Ю948, від 27.11.2012 № 10952, від 04.12.2012 № Ц208.
У подальшому грошові кошти НАК «Нафтогаз України» в сумі 449 963 820,00 грн переведені із рахунку ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» на рахунки інших підприємств з ознаками фіктивності та привласнені шляхом проведення низки фінансово-господарських операцій.
Однак, фактично поставки нафтопродуктів не відбулось, внаслідок чого ПАТ «НАК «Нафтогаз України» було заподіяно велику матеріальну шкоду.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати вищевказані судові рішення у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На думку захисника, суд першої інстанції затвердив угоду про визнання винуватості ОСОБА_7 , в якій констатувалася винуватість у вчиненні кримінального правопорушення його підзахисного – ОСОБА_5 , який жодних угод зі стороною обвинувачення не укладав. При цьому зазначає, що апеляційний суд не усунув порушень, допущених судом першої інстанції, а саме порушення презумпції невинуватості його підзахисного, вдавшись до зміни фактичної моделі вчиненого злочину. З посиланням на статті інтернет-ресурсів та повідомлення, розміщене на сайті Генеральної прокуратури України, захисник зазначає, що вказана на них інформація дає можливість ідентифікувати «особу, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження та яка здійснювала загальне керівництво вчинення злочину ОСОБА_7 у групі невстановлених слідством осіб» (відповідно до ухвали Харківського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року) як громадянина ОСОБА_5 . 
Таким чином, на думку захисника ОСОБА_4 , посилання у вироку (навіть з урахуванням змін внесених судом апеляційної інстанції) на «особу, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження та яка здійснювала загальне керівництво вчинення злочину ОСОБА_7 у групі невстановлених слідством осіб», є констатацією винуватості ОСОБА_5 .
Крім того, захисник вважає, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, до того ж, змінивши вирок, вдався до дослідження доказів, які стороною обвинувачення не надавалися та судом першої інстанції не досліджувалися. 
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , дослідивши додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Як убачається з рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів, розглянувши матеріали кримінального провадження, з посиланням на положення ч. 1 ст. 62 Конституції України, відповідно до яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду та ч. 1 ст. 337 КПК України, якою передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, зазначила, що ОСОБА_5 не був учасником судового розгляду; обвинувачення в межах даного кримінального провадження йому не висувалося, матеріали справи не містять даних про те, що стосовно нього ухвалено обвинувальний вирок за вчинення злочину спільно з ОСОБА_7 , навпаки ж кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 на даний час перебуває на стадії досудового розслідування, що підтверджено прокурором у судовому засіданні апеляційного суду.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що у суду першої інстанції були відсутні законні підстави для висновку про причетність ОСОБА_5 до інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, під час ухвалення вироку було порушено вимоги кримінального процесуального закону, що відповідно до ч. 3 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України є підставою для його зміни в частині виключення із мотивувальної частини посилання на причетність до злочину ОСОБА_5 , та наголосив на тому, що злочин було вчинено ОСОБА_7 у групі невстановлених слідством осіб, під загальним керівництвом особи, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження. 
На думку колегії суддів касаційної інстанції, порушення законних прав і законних інтересів ОСОБА_5 , яке було пов`язане з недотриманням положень засади презумпції невинуватості та допущено при укладенні угоди про визнання винуватості і постановленні вироку судом першої інстанції щодо ОСОБА_7 , апеляційним судом було усунуте.
При цьому твердження захисника ОСОБА_4 про те, що його підзахисного ОСОБА_5 можна ідентифікувати при співставленніформулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним у вироку щодо ОСОБА_7 , з публікаціями в інтернет-ресурсах та повідомленні, зазначеному на сайті Генеральної прокуратури України, на думку колегії суддів касаційного суду, не вказують на наявність підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень. 
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року № 5-347кс15, відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому статтею 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено частиною другою статті 24 цього Кодексу.
Виходячи із зазначених положень, ключовим є з`ясування питання, чи насправді вирок щодо однієї особи стосується інтересів іншої особи, яка не була учасником провадження, тією мірою, що надає останньому, згідно із частиною другою статті  24 КПК України, право оскаржити його до вищих судових інстанцій.
З огляду на зазначений правовий висновок, наявність права іншої особи, яка не була учасником провадження, на оскарження судового рішення до вищих судових інстанцій згідно із частиною другою статті 24 КПК України ставиться у залежність від того, чи стосується оскаржуване судове рішення інтересів такої особи, виходячи саме зі змісту цього рішення.
Більш того, як убачається з рішення Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в справі № 639/2837/19 від 18 травня 2020 року, дані про осіб, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальному акті, повідомленні про підозру, тощо) у даному чи іншому кримінальному провадженні, не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України), з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності з вимогами ст. ст. 91, 92, 277, 291 КПК України… Чинний КПК не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.
Натомість, як уже зазначалось, у даному провадженні судом апеляційної інстанції були усунуті порушення положень засади презумпції невинуватості стосовно ОСОБА_5 , допущені при укладенні угоди і постановленні вироку судом першої інстанції, зокрема в частині уможливлення ідентифікації особи за змістом самого рішення.
Окрім того, враховуючи наведені положення, не змінюють висновку касаційного суду щодо відсутності підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень і твердження захисника ОСОБА_4 про можливість ідентифікувати особу ОСОБА_5 при співставленні формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним у вироку щодо ОСОБА_7 , з публікаціями в інтернет-ресурсах та повідомленні, зазначеному на сайті Генеральної прокуратури України.
Стосовно ж доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про те, що апеляційний суд вийшов за межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта щодо ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за необхідне зауважити таке.
Положеннями ч. 4 ст. 394 КПК України визначено, що вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку, зокрема, прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена. 
Проте, всупереч указаній нормі та наведеному вище правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року 
№ 5-347кс15, захисник ОСОБА_4 звернувся зі скаргою на вирок, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_7 , з підстав, не передбачених положеннями ч. 4 ст.  394 КПК України, не наводячи при цьому й жодного обґрунтування того, що оскаржуване судове рішення у цій частині стосується інтересів його підзахисного – ОСОБА_5 . 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів касаційного суду вважає доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 неспроможними, а тому не вбачає підстав для скасування або зміни оспорюваних ним судових рішень. 
Ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, відповідає вимогам ст.  419 КПК України. Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд 
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 , який дії в інтересах ОСОБА_5 , на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 9 квітня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 серпня 2020 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                                  ОСОБА_3