Постанова 
Іменем України                                                                        
                                                                                                                  
16 листопада  2020 року
м. Київ
справа № 361/6277/15-ц
провадження № 61-39598 св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач -   публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
правонаступник позивача - товариство з обмеженою відповідальністю  «АВІС ФІНАНС», 
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні  у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді  Селезньової Т.В.,та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року, ухвалену у складі колегії суддів  Фінагеєва В.О.,Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про  звернення стягнення на предмет іпотеки  шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.
В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 22 квітня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, який був забезпечений іпотечним договором від 10 березня 2009 року. У рахунок виконання зобов`язань за кредитними договором ОСОБА_2 передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 . 29 грудня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був укладений договір про переведення боргу і додатковий договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, за якими ОСОБА_1 набув статусу позичальника за кредитними договором і іпотекодавця за іпотечним договором. За договором купівлі-продажу прав вимоги від 25 грудня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» набув право грошової вимоги до відповідача за вказаними кредитним та іпотечним договорами. 
Позичальник не виконав свої зобов`язання, у зв`язку з чим йому було відправлено лист з повідомленням про набуття права вимоги до відповідача за даним кредитним і іпотечним договорами та вимогу про виконання грошового зобов`язання з попередженням про застосування процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги протягом 30 днів з дня отримання. Однак, ОСОБА_1 не виконав вимогу позивача та заборгованість не погасив.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 1 474 529, 27  грн за кредитним договором                                       № 2621/04/08/72-088 від 29 грудня 2011 року звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,8 кв.м, житловою площею 34,7 кв.м, що складається з двох кімнат, та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Писаним В.Г.                         29 грудня 2011 року за реєстровим № 5055, зареєстрованого 29 грудня 2011 року в державному реєстрі правочинів за реєстровим № 4840633 шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру.
Короткий зміст судових  рішень
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року, у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходи з того, що  визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем  є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки,  відповідно у судовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки визначеним у позовній заяві способом ні Законом України «Про іпотеку», ні іпотечним застереженням, укладеним між сторонами не передбачено.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи у суді касаційної інстанції 
 
У липні 2018 року ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої  особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» подав  касаційну скаргу на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від  28 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та витребувано з Броварського міськрайонного суду Київської області справу №361/6277/15-ц.
 
У  листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшло клопотання від ТОВ «АВІС ФІНАНС», в якому посилаючись на те, що воно є правонаступником ПАТ «Дельта Банк», просило закрити касаційне провадження.
 
Відповідно до  протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями  від 13 квітня 2020 року суддею-доповідачем визначено суддю Калараша А. А. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
Скаржник просив суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку, що у судовому порядку не можна звернути стягнення на предмет іпотеки  шляхом передачі у власність  Банку предмет іпотеки.  
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Судами встановлено, що  22 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та    ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2621/0408/72-088, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 65 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 13,5 % річних на строк з                      22 квітня 2008 року по 20 квітня 2033 року на умовах платності, зворотності, належного виконання зобов`язань за договором (том 1, а.с.16 ).
10 березня 2009 року з метою забезпечення виконання зобов`язань              ОСОБА_2 перед ВАТ «Сведбанк» за кредитним договором                                          № 2621/0408/72-088 від 22 квітня 2008 року між ОСОБА_2 і ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір № 2621/0408/72-088-Z-2, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1                 ( том 1, а.с.59 ).
У подальшому 09 квітня 2009 року, 30 квітня 2009 року, 11 березня 2010 року, 11 листопада 2010 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору                                  № 2621/0408/72-088 від 22 квітня 2008 року (том 1, а.с.36,37, 41,52 ).
29 грудня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір про переведення боргу, згідно умов якого первісний позичальник ( ОСОБА_2 ) переводить на нового позичальника ( ОСОБА_1 ), а новий позичальник приймає на себе всі права та обов`язки, які виникли на підставі кредитного договору № 2621/0408/72-088 від 22 квітня 2008 року, укладеного між первісним позичальником ( ОСОБА_2 ) та банком ( том 1, а.с.15 ).
Відповідно до п. 2 договору про переведення боргу заборгованість, яка виникла на підставі кредитного договору становить 62 068,64 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом - 61 634,69 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом - 0,00 доларів США, нараховані проценти -                  433,95 доларів США, сума прострочених процентів (в тому числі нарахованих на суму простроченої заборгованості за кредитом) - 0,00 доларів США, сума штрафів і пені - 0,00 грн. Відповідно до п.4 сторони домовились, що зобов`язання по кредитному договору у нового позичальника виникають з моменту підписання цього договору. Відповідно до п. 7 шляхом підписання даного договору новий позичальник підтверджує, що його повідомлено про всі вимоги, що мають місце між первісним позичальником та банком. Відповідно до п.8 іпотека, встановлена первісним боржником, зберігається після переведення боргу на нового позичальника. Згідно пункту 9 сторони домовились, що після підписання цього договору буде оформлено додатковий договір про внесення змін та доповнень до іпотечного № 2621/0408/72-088-Z-2 від 10 березня 2009 року.
29 грудня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 був укладений договір про внесення змін та доповнень № 7 до кредитного договору №2621/0408/72-088 від 22 квітня 2008 року ( том 1, а.с.51).
29 грудня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1  укладено додатковий договір про внесення змін і доповнень до іпотечного договору                                             № 2621/0408/72-088-Z-2 від 10 березня 2009 року ( том 1, а.с.63-65).
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Сведбанк» продав, а ПАТ «Дельта Банк» купив права вимоги за кредитними договорами, окрім права продавця на договірне списання коштів з рахунків позичальників, відкритих у продавця, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які права та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за кредитними договорами та договорами забезпечення. Договір про відступлення прав вимоги нотаріально посвідчений 25 травня 2012 року за реєстровим № 1306,1307 (том1, а.с.70).
Згідно акту приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року продавець ПАТ «Сведбанк» передав, а покупець ПАТ «Дельта Банк» відповідно до п.2.3 прийняв права вимоги, які перелічені у додатку до цього акту, що посвідчує факт здійснення відступлення, зокрема, щодо клієнта - ОСОБА_1 , номер кредитного договору - 2621/0408/72-088 (том 2, а.с. 204-206 ).
21 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив ОСОБА_1 лист-вимогу про сплату поточної заборгованості за кредитним договором у розмірі 6 911,28 доларів США та зазначено про необхідність у тридцятиденний строк виконати зобов`язання за кредитним договором. У разі незадоволення даного листа-вимоги банк буде вимушений захищати свої майнові права шляхом позасудового врегулювання спору або звернення до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 30 липня 2015 року становить 65 303,93 доларів США та 33 039,18 грн.   У разі невиконання цієї вимоги ПАТ «Дельта Банк» розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно ( том 1, а.с.7).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до п. 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Стосовно клопотання  ТОВ «АВІС ФІНАНС» про  закриття касаційного провадження колегія суддів зазначає наступне.
 
У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшло клопотання від ТОВ «АВІС ФІНАНС», в якому посилаючись на те, що воно є правонаступником ПАТ «Дельта Банк»,  просив закрити касаційне провадження.
 
Вивчивши вказане клопотання, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що клопотання підлягає залишенню без розгляду, виходячи з наступних підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
 
Спірні правовідносини допускають правонаступництво.
 
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
З огляду на те, що ТОВ «АВІС ФІНАНС» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ «Дельта Банк» щодо ОСОБА_1 відповідно до Протоколу електронного аукціону № UA-EA-2018-07-23-000022-b  від 06 вересня 2018 року  та Договору  № 774/К купівлі-продажу  майнових прав від 25 вересня 2018 року, тому його необхідно залучити до участі у справі у якості правонаступника позивача ПАТ «Дельта Банк».
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати касаційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення касаційного провадження. У разі відмови від касаційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги, постановляє ухвалу про закриття касаційного провадження.
У разі закриття касаційного провадження у зв`язку з відмовою від касаційної скарги на судові рішення повторне оскарження цих рішень особою, що відмовилася від скарги, не допускається.
Заява  не містить даних про те, що ТОВ «АВІС ФІНАНС» зрозумілі зазначені                   ч. 4,5 ст. 398 ЦПК України наслідки.
Верховним Судом на адресу ТОВ «АВІС ФІНАНС» направлялись роз`яснення про наслідки закриття касаційного провадження.
Вказані листи повертались на адресу Верховного Суду з відміткою про повернення за закінченням строку зберігання.
Вказане свідчить про те, що про наслідки прийняття судом відмови від касаційної скарги, передбачені ч. 4,5 ст. 398 ЦПК України, заявнику не роз`яснено.
За таких обставин клопотання підлягає залишенню без розгляду.
Стосовно вирішення спору по суті, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходи з того, що  визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем  є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки,  відповідно у судовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки визначеним у позовній заяві способом ні Законом України «Про іпотеку», ні іпотечним застереженням, укладеним між сторонами не передбачено.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.
Суди правильно визначились зі спірними правовідносинами та нормами матеріального права, які до них застосовуються.
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Дельта Банк» зазначає про своє право в рахунок виконання основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».
У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
 
Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому                    статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;
- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки                   будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
 
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Разом із тим, у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).
 
Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.
 
За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
 
При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
 
З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
 
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
 
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті  статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.
 
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).
Судами було встановлено, що відповідно  до  пунктів 11, 12 іпотечного договору від 10 березня 2009 року передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо на день, визначений основним зобов`язанням, іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, платежі та санкції, що передбачені та /або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (я основного боргу, так і процентів за ним). При настанні зазначених у абзаці першому цього пункту договору випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим договором, у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.
За вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 
12.1. За рішенням суду; 
12.2. У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; 
12.3. Згідно з договором  по задоволення вимог Іпотекодержателя.
Відповідно до  додаткового договору  від  29 грудня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк» було викладено Підпункт 12.3.1 договору іпотеки від 10 березня 2009 року наступним чином:
«Сторони домовились, що передача Іпотекодержателю права власності  на Предмет іпотеки здійснюється згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі наступного застереження: задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється шляхом набуття права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання».
Таким чином, підписавши іпотечний договір та внісши до нього зміни, сторони, обумовили всі його умови, у тому числі п. 12.3, 12.3.1 встановили іпотечне застереження відповідно, яким не передбачається можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом  визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
Позивач не позбавлений права на звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку» у позасудовий спосіб.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд,  дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки умовами іпотечного договору не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог                            статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги як підстава для скасування оскаржуваного  судового рішення зводяться до незгоди   з висновками суду першої та апеляційної інстанцій та є переоцінкою доказів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в чинній редакції.
 
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, 
 
Керуючись статтями 55, 400, 401, 402,  416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Залучити до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «АВІС ФІНАНС» в якості правонаступника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк».
Клопотання Товариство з обмеженою відповідальністю «АВІС ФІНАНС» про відмову від касаційної скарги залишити без розгляду.
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                   А. А. Калараш
 
                                                                             Є. В. Петров 
 
                                                                                               С. П. Штелик