КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/9631/2020                     
справа №757/37803/19-ц
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2020 року                                                                                                          м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 
у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Асоціації "УкрРудПром", Товариства з обмеженою відповідальністю Інформаційне агентство "Українські новини" про зобов`язання опублікувати спростовування інформації,-
 
встановив:
 
            В липні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суд з позовом та просили ухвалити рішення, яким зобов`язати ТОВ ІА "Українські новини" протягом 5 робочих днів з дня набрання рішенням законної сили за власний рахунок опублікувати спростування недостовірної інформації, розповсюдженої асоціацією "УкрРудПром" на веб-сторінці ІНФОРМАЦІЯ_1 та інформаційним агентством "Українські новини"ІНФОРМАЦІЯ_2 в статті "ІНФОРМАЦІЯ_6" у формі відповіді наданої ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на цих же веб-сторінках (в межах 2846 друкованих знаків з пробілами) під заголовком "Спростування".
 
            Вимоги обґрунтовують тим, що за вказаними URL-адресами була опублікована стаття "ІНФОРМАЦІЯ_6 " наступного змісту:
        Отстраненный менеджмент банка " Киевская Русь ", причастный к растрате имущества банка, повлёкшей за собой его неплатёжеспособность, пытается заблокировать реализацию активов ликвидируемого Фондом гарантирования вкладов, используя несовершенство отечественного правосудия.
        Бывшим акционером банка и его главой правления ОСОБА_2 инициирован ряд судебных процессов, в ходе которых оспаривается правомерность решений НБУ и Фонда гарантирования вкладов физических лиц о ликвидации банка. Отметим, что согласно данным СБУ, ОСОБА_2 уже полтора года находится в международном розыске - его подозревают в хищении 44 млн долларов.
        На рынке появилась информация, что решение НБУ о ликвидации банка "Киевская Русь"будет отменено согласно решению Верховного суда Украины. Некоторые заинтересованные лица говорят, что вопрос "решен" и уже начали оспаривать результаты торгов, на которых НБУ продавал активы банка для удовлетворения требований вкладчиков и самого НБУ. Таким образом, эти лица намерены оспорить эти транзакции на сумму свыше 180 миллионов грн. и заблокировать дальнейшую реализацию портфеля активов, номинальная стоимость которого превышает 4 млрд грн. Целью является не что иное, как завладение данными средствами и активами неплатежеспособного банка, которые еще не были направлены на погашение задолженности перед вкладчиками.
        Одним из действующих лиц является ОСОБА_1 , вкладчик банка (сумма вклада составляет 600000 долларов) и одновременно бывший работник НБУ. ОСОБА_1, который, будучи руководителем одного из структурных подразделений центробанка, попытался за день до введения процедуры временной администрации в "Киевской Руси" вывести сумму вклада, который на этот момент находился на счетах банка. На сегодняшний день им инициированы ряд судебных процессов, направленных на получение возмещения суммы вклада в размере, превышающем предусмотренные положениями Закона о системе гарантирования вкладов физических лиц.
        Здесь ОСОБА_1 явно помогает его опыт в качестве ликвидатора банка "Инко" еще в "нулевых".  Тогда за 5 лет ликвидации кредиторам вернули активы лишь на 4 млн гривен.
        ОСОБА_2 и ОСОБА_1 тесно связаны еще со времен работы последнего в НБУ. Используя заангажированность отечественных судов, они не без успеха пытаются добиться принятия судебных решений, которые бы позволили помешать дальнейшей реализации Фондом гарантирования вкладов имущества неплатежеспособного банка и направлению средств на выплату возмещений вкладчикам и НБУ.
        В случае принятия Верховным судом решения о неправомерности действий НБУ и Фонда гарантирования вкладов в процессе ликвидации банка, это станет прецедентом и может привести к цепной реакции, результатом которой может стать отмена ликвидации многих неплатежеспособных банков и паралич всей системы гарантирования вкладов.
 
            Зазначають, що постановою Шостого апеляційного адміністративного від 26 червня 2019 року суд у справі №826/22323/15 вирішено:
            Визнати протиправною та скасувати постанову Правління Національного банку України від 19.03.2015 №190 "Про віднесення ПАТ "Банк Київська Русь" до категорії неплатоспроможних".
            Визнати протиправною та скасувати постанову Правління Національного банку України від 16.07.2015 №460 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк "Київська Русь".
 
            Посилаються на те, що ОСОБА_2 є одним із засновників банку "Київська Русь" та був главою правління до березня 2015 року, є досвідченим і визнаним фахівцем та економістом, за час його керівництва банк користувався довірою, мав позитивний рейтинг.
 
            Щодо ОСОБА_1 зазначають, що головою ліквідаційної комісії АБ "ІНКО" під час усієї процедури ліквідації був ОСОБА_9 . Вказують, що сума кредиторської заборгованості банка "Киевская Русь" перед ним становить 1 310 000 грн., а не 600000 доларів США.
 
            На твердження позивачів зазначені відомості не відповідають дійсності, порушують честь, гідність та ділову репутацію, звинувачення у розтраті майна є безпідставним, відтак інформація підлягає спростуванню.
 
            Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
 
            Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.
 
            Посилається на те, що висновки суду про те, що публікація на веб-сайті ukranews.com є дослівним відтворенням матеріалів, що опубліковані асоціацією "УкрРудПром" помилкові і не звільняють від обов`язку спростувати інформацію на підставі статей 33 та 35 Закону України "Про інформаційні агентства". Також вказує на те, що назви статей є відмінними.
 
            Посилається на безпідставність висновків про те, що публікація не порушує прав позивачів. Зазначає, що суд не звернув уваги на обов`язок відповідачів довести достовірність поширеної інформації.
 
            Вказує, що висновки суду ґрунтуються на доводах відзиву на позовну заяву ТОВ ІА "Українські новини", проте відзив надано поза відведеними для його подання строками, відтак суд мав вирішити справу за наявними у ній доказами.
 
            ТОВ ІА "Українські новини" у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що цим товариством здійснено публікацію інформації, що була поширена на веб-сайті інтернет-видання "УкрРудПром", та з посиланням на зазначений ресурс, що відповідно до статті 35 Закону України "Про інформаційні агентства" є підставою для звільнення від відповідальності у зв`язку із поширенням недостовірної інформації. Також вказує на те, що спосіб захисту права "право на відповідь" не може бути реалізованим без визнання інформації недостовірною, вимог про що не заявлялось.

            В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , а також представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_10 доводи апеляційної скарги підтримали.
 
            Представник відповідача ТОВ ІА "Українські новини" Зайома О.А. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
 
            Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
            
Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.
 
 Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на веб-сторінці ІНФОРМАЦІЯ_4 " та на на веб-сторінці ukranews.com - статтю під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_6 ", з таким текстом:
" Отстраненный менеджмент банка " Киевская Русь ", причастный к растрате имущества банка, повлёкшей за собой его неплатёжеспособность, пытается заблокировать реализацию активов ликвидируемого Фондом гарантирования вкладов, используя несовершенство отечественного правосудия.
Бывшим акционером банка и его главой правления ОСОБА_2 инициирован ряд судебных процессов, в ходе которых оспаривается правомерность решений НБУ и Фонда гарантирования вкладов физических лиц о ликвидации банка. Отметим, что согласно данным СБУ, ОСОБА_2 уже полтора года находится в международном розыске - его подозревают в хищении 44 млн долларов.
На рынке появилась информация, что решение НБУ о ликвидации банка "Киевская Русь" будет отменено согласно решению Верховного Суда Украины. Некоторые заинтересованные лица говорят, что вопрос "решен" и уже начали оспаривать результаты торгов, на которых НБУ продавал активы банка для удовлетворения требований вкладчиков и самого НБУ. Таким образом, эти лица намерены оспорить эти транзакции на сумму свыше 180 миллионов грн и заблокировать дальнейшую реализацию портфеля активов, номинальная стоимость которого превышает 4 млрд грн. Целью является не что иное, как завладение данными средствами и активами неплатежеспособного банка, которые еще не были направлены на погашение задолженности перед вкладчиками.
Одним из действующих лиц является ОСОБА_1 , вкладчик банка (сумма вклада составляет 600 000 долларов) и одновременно бывший работник НБУ. ОСОБА_1, который, будучи руководителем одного из структурных подразделений центробанка, попытался за день до введения процедуры временной администрации в "Киевской Руси" вывести сумму вклада, который на этот момент находился на счетах банка. На сегодняшний день им инициированы ряд судебных процессов, направленных на получение возмещения суммы вклада в размере, превышающем предусмотренные положениями Закона о системе гарантирования вкладов физических лиц.
Здесь ОСОБА_1 явно помогает его опыт в качестве ликвидатора банка "Инко" еще в "нулевых". Тогда за 5 лет ликвидации кредиторам вернули активы лишь на 4 млн гривен.
ОСОБА_2 и ОСОБА_1 тесно связаны еще со времен работы последнего в НБУ. Используя заангажированность отечественных судов, они не без успеха пытаются добиться принятия судебных решений, которые бы позволили помешать дальнейшей реализации Фондом гарантирования вкладов имущества неплатежеспособного банка и направлению средств на выплату возмещений вкладчикам и НБУ.
В случае принятия Верховным Судом решения о неправомерности действий НБУ и Фонда гарантирования вкладов в процессе ликвидации банка, это станет прецедентом и может привести к цепной реакции, результатом которой может стать отмена ликвидации многих неплатежеспособных банков и паралич всей системы гарантирования вкладов".
 
Відмовляючи у задоволенні вимог до ТОВ Інформаційне агентство "Українські новини", суд виходив з того, що цим товариством відтворено текст статті, що був розміщений інформаційно-аналітичним порталом "Укррудпром" за активним посиланням в статті та відкритих реєстрів, відтак на підставі пунктів 1, 3 статті 35 Закону України "Про інформаційні агентства" відсутні підстави для задоволення позову.
 
Щодо вимог до  Асоціації "УкРрудПром", суд вказав, що позивачами не доведено порушення цим відповідачем честі, гідності та ділової репутації та наявність юридичного складу правопорушення.
 
Переглядаючи справу межах доводів в межах доводів та вимог апеляційної скаргипозивача ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що позивачем ОСОБА_2 рішення суду не оскаржується, та апеляційний суд виходить з такого. 
 
Відповідно до статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
 
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
 
Відповідно до статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
 
Відповідно до змісту статті 277 ЦК України: 
1. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
2. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам.
4. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.
Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.
5. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.
6. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.
Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок повідомлення викривачем інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" через зовнішні канали повідомлення в порядку, передбаченому Законом України "Про запобігання корупції", має право на відповідь.
7. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
 
Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).
 
Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
 
Отже праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про інформацію" інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
 
Відповідно до статті 2 Закону України "Про інформацію" основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.
 
Статтею 27 Закону України "Про інформацію" передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Автором є особа, від якої пролунали певні висловлювання, зміст яких став підставою для позову про спростування недостовірної інформації. Автор одночасно є і поширювачем інформації. Автор відповідає за зміст повідомленою ним інформації. Поширювачем інформації також може бути особа, із використанням технічних можливостей якої поширена автором інформація набула ще більшого розголосу.
 
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідним є визначення характеру такої інформації та з`ясовування, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.
 
Згідно з частинами 1, 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
 
Отже за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
 
Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
 
У п.45 рішення Європейського суду з прав людини у справі "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України" від 02 червня 2016 року зазначено, що суд у своїй практиці розрізняє твердження щодо фактів та оціночні судження. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночних суджень неможливо виконати і вона порушує свободу вираження поглядів як таку, що є фундаментальною частиною права, що охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі "Лінгенс проти Австрії", п.46). Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє "фактологічне підґрунтя" для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення у справі "Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції", п.55). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення у справі "Бразільє проти Франції", заява № 71343/01, п.37, від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення "Патурель проти Франції", заява № 54968/00, п.37, від 22 грудня 2005 року).
 
Згідно статті 33 Закону України "Про інформаційні агентства" громадяни, юридичні особи, державні органи і органи місцевого самоврядування, а також їх уповноважені представники мають право вимагати від інформаційного агентства спростування розповсюджених про них відомостей, що не відповідають дійсності, принижують їх честь та гідність. Спростування здійснюється інформаційним агентством, яке розповсюдило таку інформацію. Інформація, що не відповідає дійсності, має бути спростована як інформаційним агентством, так і розповсюджувачем цієї інформації. Відшкодування матеріальної і моральної шкоди за розповсюдження інформації, що спростовується, здійснюється у порядку, передбаченому законодавством.
 
Підстави відповідальності за порушення Закону України "Про інформаційні агентства" визначені статтею 34 цього Закону.
 
Звільнення від відповідальності унормовано статтею 35 Закону України "Про інформаційні агентства", а саме:
Інформаційне агентство, суб`єкти діяльності інформаційних агентств не несуть відповідальності за розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності, принижує честь і гідність громадян та організацій, порушує їх права і законні інтереси або являє собою зловживання свободою діяльності інформаційних агентств і правами журналіста, якщо ця інформація:
1) одержана від інших інформаційних агентств або засобів масової інформації і є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих цими агентствами чи засобами масової інформації, та якщо вони були спростовані відповідно до статті 33 цього Закону;
2) міститься у відповіді на запит на інформацію, поданий відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації", або у відповіді на звернення, подане відповідно до Закону України "Про звернення громадян";
3) є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб`єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб;
4) є результатом внесення змін, скорочень чи редагування продукції інформаційних агентств, здійснених без їх відома розповсюджувачем чи споживачем інформації;
5) законом передбачено звільнення або непритягнення до відповідальності за такі дії.
 
Під відповідальністю у разі поширення про особу недостовірної інформації, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію слід розуміти обов`язок відшкодування їй у зв`язку із цим майнової та/або немайнової шкоди, тобто накладення матеріальної правової санкції.
 
Спростування недостовірної інформації не є видом відповідальності, а є способом відновлення порушеного немайнового права з метою виправлення у свідомості читачів певного засобу інформації, яким була поширена недостовірна інформація, думки про конкретних осіб та їх причетність до подій і явищ, що були визнані недостовірними.
 
Колегія суддів уважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відтворення ТОВ Інформаційне агентство "Українські новини" тексту статті, розміщеного на іншому порталі, само по собі є підставою відмови в позові до цього відповідача на підставі пунктів 1, 3 статті 35 Закону України "Про інформаційні агентства", оскільки у разі визнання інформації недостовірною ця особа буде зобов`язана поряд із самим розповсюджувачем недостовірної інформації відповідно до статті 33 Закону України "Про інформаційні агентства" здійснити спростування.
 
Проте зазначене не призвело до неправильного вирішення справи, отже не є підставою для скасування рішення суду.
 
 Висновок суду першої інстанції щодо недоведеності того факту, що  поширення інформації порушує особисті немайнові права позивача (тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право) доводами апеляційної скарги не спростовується.
 
Звертаючись до суду із цим позовом, позивачем не доведено, що розповсюджувачем інформації (першоджерелом) є саме асоціація "УкрРудПром", як власник доменного імені ukrrudprom.ua, при цьому останній заперечує належність йому будь-яких веб-ресурсів в мережі Інтернет (а.с.57). Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження  розміщення інформації та власника вебсайту, зокрема даних адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. 
 
Окрім того, колегія суддів зазначає, що частиною 1  статті 277 ЦК України унормовано право фізичної особи, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
 
            Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
 
            В постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 вересня 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, роз`яснено, що а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.
 
            Колегія зазначає, що можливість використання стороною певного способу захисту слід розцінювати як важливий елемент правового механізму правовідносин, який є важливою умовою гарантованості реалізації прав учасників цивільних правовідносин.
 
            В той же час особа може скористатись не будь-яким способом відновлення порушеного права, а лише тим, який регламентує конкретні цивільні правовідносини та такий спосіб має відповідати природі порушеного права.
 
Натомість позивачами не заявлено вимог про визнання певної інформації недостовірної, а  способом захисту визначено спростування шляхом реалізації права на відповідь особою, стосовно якої поширено інформацію. При цьому, колегія вказує, що право на спростування та реалізація права на відповідь є окремими способами захисту,  оскільки спростування поширеної інформації полягає у публічному сповіщенні про недостовірність поширеної про особу негативної інформації, тоді як право на відповідь реалізується шляхом надання пояснення відповідно поширеної інформації.
 
З огляду на засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, ураховуючи, що позивачем не доведено, що розповсюджувачем інформації (першоджерелом) є саме асоціація "УкрРудПром", як власник доменного імені ukrrudprom.ua, а також невірно обраний спосіб захисту, право вибору якого належить позивачеві, колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
 
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 13 жовтня 2020 року. 

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

                                                                                  В.В. Соколова