Ухвала 
Іменем України
01 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 1-87/11
провадження № 51-3816км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                       ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на постанову Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 05 лютого 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 23 липня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 травня 2012 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 122 КК України із застосуванням вимог статей 70, 71 цього Кодексу до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Не погоджуючись із цим судовим рішенням, захисник засудженого ОСОБА_7 – ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з  клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, однак постановою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від  05  лютого 2020 року було відмовлено у задоволенні його клопотання та апеляційну скаргу визнано такою, що не підлягає розгляду.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 23 липня 2020 року вищевказану постанову залишено без зміни. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити кримінальну справу на  новий судовий розгляд у  зв`язку з істотними порушеннями кримінально-процесуального закону. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує на те, що  місцевий суд не врахував поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження вироку щодо ОСОБА_7 , а тому всупереч положенням КПК України 1960 року прийняв незаконне рішення про відмову у задоволенні його клопотання щодо відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження зазначеного судового рішення. Крім того, захисник вказує на те, що апеляційний суд не  звернув належної уваги на допущені порушення місцевим судом. Також захисник зазначає про те, що суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог процесуального закону здійснили розгляд справи без участі засудженого. 
Позиції учасників судового провадження 
Захисник ОСОБА_6 , висловивши свої доводи на  підтримання касаційної скарги, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити кримінальну справу на новий судовий розгляд.
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів захисника, просила касаційну скаргу останнього залишити без задоволення, а постановлені у справі судові рішення — без зміни.
Мотиви Суду
Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства – забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.
Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.
Стаття 55 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
З цього приводу Конституційний Суд України у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо ущемляються права і свободи громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України 1960 року апеляція на вирок, ухвалу чи постанову суду першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана протягом п`ятнадцяти діб з моменту їх проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, – у той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Згідно з частинами 2 та 4 ст. 353 КПК України 1960 року у разі пропуску строку на апеляційне оскарження з поважних причин особи, які мають право на подання апеляції, можуть заявити клопотання перед судом, який постановив вирок, про відновлення пропущеного строку. За результатами розгляду клопотання суд виносить ухвалу, постанову, якою відновляє пропущений строк або відмовляє у його відновленні і визнає апеляцію такою, що не підлягає розгляду.
До поважних причин пропуску строку на оскарження судових рішень належать обставини, які об`єктивно перешкодили учаснику процесу вчасно подати апеляційну скаргу.
Як убачається з матеріалів справи, Камінь-Каширський районний суд Волинської області постановою від 07 травня 2012 року з урахуванням вимог п. 1 ч. 2 ст. 262 КПК України відновив провадження у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 296 КК України, оскільки за інформацією наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, підсудний ОСОБА_7 вибув за межі України 28 вересня 2011 року та на територію держави не повертався.
Надалі вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 травня 2012 року   ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 122 КК України із застосуванням вимог статей 70, 71 цього Кодексу до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Проголошення вищевказаного вироку було здійснено без участі підсудного ОСОБА_7 .
Згідно з матеріалами справи копію вироку Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 травня 2012 року було направлено 26 травня 2012 року на домашню адресу ОСОБА_7 (а. с. 335, т. 3).
Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення, яке  міститься у справі, вказану кореспонденцію, а саме копію вироку, було  отримано 09 червня (згідно штампу 2012 року) особою « ОСОБА_8 » (а. с. 338, т. 3).
Також матеріалами справи встановлено, що вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 травня 2012 року щодо   ОСОБА_7 станом на   грудень 2019 року виконано не було, оскільки останній перебував у державному розшуку. 
Як убачається із матеріалів справи у січні 2020 року ОСОБА_7 був взятий під варту та перебував у Луцькому слідчому ізоляторі. 
Відповідно до ордеру на надання правової допомоги між ОСОБА_7 та   адвокатом ОСОБА_6 було укладено відповідний договір від 09 січня 2020 року (а. с. 4, т. 4).
21 січня 2020 року захисник ОСОБА_6 був ознайомлений із матеріалами справи щодо ОСОБА_7 та 28 січня 2020 року захисник звернувся із   апеляційною скаргою на вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 травня 2012 року з  клопотанням про відновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження, посилаючись при цьому на  те, що причиною пропуску процесуального строку стало неотримання його підзахисним копії оскаржуваного вироку (а. с. 3, 6, 9, т. 4).
Камінь-Каширський районний суд Волинської області прийняв рішення про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання, посилаючись на те, що в матеріалах справи міститься інформація про вручення 09 червня 2012 року особисто ОСОБА_7 копії вироку, що підтверджується поштовим повідомленням (а. с. 338, т. 3).
Однак з наведеним висновком не може погодиться колегія суддів касаційного суду, оскільки зі змісту вказаного повідомлення вбачається, що воно було вручено 09 червня 2012 року особі «Мартиник». При цьому підсудний ОСОБА_7 з урахуванням інформації, яка міститься у матеріалах справи, станом на 09 червня 2012 року перебував за межами України. Разом із цим за адресою, де було вручено вказане повідомлення, проживала дружина ОСОБА_7 – ОСОБА_9 .
З огляду на зазначене, а також ураховуючи позицію сторони захисту та  засудженого ОСОБА_7 про те, що копію вироку Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 25 травня 2012 року останній не отримував, колегія суддів вважає, що вказані посилання в касаційній скарзі захисника, як на поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження, заслуговують на увагу.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальну справу за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 – ОСОБА_6 , не звернув належної уваги на допущені порушення місцевим судом.
Тому оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року, а справа – направленню на новий судовий розгляд, під час якого, з урахуванням установлених обставин, суд повинен визначитися щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження вироку та прийняти законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 394—396 КПК 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.
Постанову Камінь-Каширського районного суду Волинської області від  05  лютого  2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 23 липня 2020 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.
Ухвала Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                               ОСОБА_3