КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                             
№ 22-ц/824/11193/2020                                                                                                                                     
 
                                                    П О С Т А Н О В А
 
                                           І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

           24 листопада 2020року                                                                місто Київ
                                                                                            справа № 369/5252/18                                        
 
  Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                     суддів: Ратнікової В.М., Невідомої Т.О.
                                     за участю секретаря судового засідання -Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., повний текст рішення складено 19 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання недійсними державного акту про право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу, -
 
             В С Т А Н О В И В:
 
 У травні 2018 року позивач звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просила:
визнати недійсним державний акт серії ЯБ №143612 на право власності на земельну ділянку площею 0,1578га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222480401:01:037:0011, що посвідчує право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі №1129, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В. 
В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що  їй на праві власності належить земельна ділянка по  АДРЕСА_2 з кадастровим номером 3222480401:01:037:5034. 
Вказувала, що дана земельна ділянка перебувала в користуванні її діда та після його смерті вона прийняла все спадкове майно, яке дідусь їй заповідав, в тому числі і дану земельну ділянку.
Зазначала, що власником суміжної земельної ділянки за адресою:  АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3222480401:01:037:0011 є ОСОБА_5 , який набув її у власність на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 11 квітня 2017 року.
Позивач посилалася на те, що 03 квітня 2017 року відповідачами: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 самовільно було  встановлено нові межі вказаної земельної ділянки шляхом встановлення бетонних стовпів на земельній ділянці, що належить їй на праві власності. 
Вказала, що роботи по встановленню межі земельної ділянки в натурі передбачають закріплення цих меж межовими знаками у присутності суміжних землевласників та в подальшому складення відповідного акту. 
Зазначала, що відповідачі всупереч Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок не повідомили її про такі роботи, провели роботи у її відсутність та без її погодження. 
Зауважувала, що і вона, і відповідачі користуються своїми земельними ділянками вже багато років та фактичні межі ніколи не змінювались до цього часу.
Посилалася на те, що при намаганні врегулювати спірне питання, їй стало відомо, що відповідачі встановлювали нові межі на підставі державного акту, технічної документації, акту встановлення меж, в якому зазначено про її присутність та напроти прізвища ОСОБА_1 стоїть її підпис. 
Вказувала, що такий підпис вона не ставила, та не була присутня, хоча мала право на таке погодження. 
Зазначала, що оскільки погодження меж відбулось з порушенням чинного на той час законодавства, технічна документація виготовлена з порушеннями, тому отриманий на їх підставі правовстановлюючий документ має бути визнаний недійсним. 
Вказувала, що уподальшому на підставі даного акту був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з  ОСОБА_5 , який також має бути визнаний недійним в судовому порядку. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції невірно було застосовано положення Інструкції, що не відповідає приписам ст.263 ЦПК України, а також невірно встановлено обставини справи.
Вказував, що матеріали справи містять технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) переданої у спільну часткову власність ОСОБА_3 1/2 та ОСОБА_4 1/2 (кадастровий номер 3222480401:01:037:0011), однак оскаржуване рішення не містить посилань на зазначений документ, а також судом не встановлено обставин того чи дотримано відповідачем порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.
Зазначав, що встановлення (відновлення) меж земельних ділянок відбувалось без належного повідомлення ОСОБА_1 про дату та час проведення таких робіт, без її присутності під час встановлення (відновлення) меж, а також без її погодження таких меж.
Посилався на те, що судом першої інстанції не застосовано норми ст.56 Закону України «Про землеустрій», ч.2 ст.198 ЗК України та не враховано висновки Верховного Суду.
Вказував, що суд першої інстанції критично оцінив, як доказ, висновок експертів за результатами проведеної почеркознавчої експертизи №15083-15085/1-32 від 31 липня 2019 року, пославшись на висновки Великої Палати Верховного суду по справі № 350/67/15-ц.
Зазначав, що судом першої інстанції взагалі не надано оцінки доказу - схемі використання земельних ділянок по АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , яка була складена сертифікованим інженером - землевпорядником ОСОБА_7 .
Від відповідачів до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останні просили залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін
Відповідач  ОСОБА_5 та третя особа Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі державного акту від 08 листопада 2007 року на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою:   АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3222480401:01:037:0032. Державний акт виданий на підставі рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №44/1 від 14 липня 2006 року.
Рішенням Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №10/17 від 29 липня 2004 року затверджено матеріали інвентаризації земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , передано безкоштовно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,408га, в  АДРЕСА_1 .
21 квітня 2005 року  ОСОБА_3 та ОСОБА_4  отримали державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,158 га, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222480401:01:037:0011.
11 квітня 2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (продавці) продають та передають, а ОСОБА_5 (покупець) купує та приймає земельну ділянку АДРЕСА_3 площею 0,1578, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3222480401:01:037:0011.
Як вбачається з листа Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 02 червня 2017 року №П/334-02/23, який був направлений у відповідь на заяву ОСОБА_1 щодо встановлення меж земельної ділянки, сільська рада повідомила, що  ОСОБА_3 було здійснено винос меж в натурі земельної ділянки по АДРЕСА_4 , геодезистом у відповідності до державного акту на земельну ділянку в присутності землевпорядника виконкому Білогородської сільської ради     (т.1 а.с.18). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання державного акту недійсним, тому і позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу також не підлягають до задоволення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.  
Як на підставу для визнання недійсним державного акту від 21 квітня 2005 року на право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222480401:01:037:0011, позивач вказувала, зокрема, на те, що відповідачами  було самовільно встановлено нові межі належної їм земельної ділянки шляхом встановлення бетонних стовпів на земельній ділянці, що належить їй. Встановлення нових меж земельних ділянок відбулося без належного повідомлення її про дату та час проведення робіт та без її присутності під час встановлення меж, а також без її погодження таких меж.
Відповідно до положень статті 55 Закону України від 22 травня 2003 року №858-IV «Про землеустрій» (в редакції, яка діяла на час видачі оскаржуваного державного акту про право власності на земельну ділянку) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного Комітету  України  по  земельних  ресурсах від 04 травня 1999 року №43 (чинною на час видачі оскаржуваного державного акту про право власності на земельну ділянку) межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.
Згідно з пунктом 2.4 вказаної Інструкції перенесення в натуру (на місцевість) або відновлення всіх поворотних точок меж земельної ділянки здійснюється геодезичними методами з прив`язкою не менш двох характерних закріплених поворотних точок до пунктів державної геодезичної мережі та до твердих точок на місцевості. Здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки з наступним врахуванням координат поворотних точок меж (державній або умовній системі координат) і площі ділянки. За результатами виконаних робіт складається кадастровий план земельної ділянки.
Таким чином, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.
Вищезазначеною Інструкцією не передбачено відмови у видачі державного акта на землю за відсутності узгоджених меж.
Як вбачається з матеріалів справи, державний акт на право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , виданий 25 квітня 2005 року на підставі технічної документації землеустрою.
Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) встановлені 30 жовтня 2003 року.
У акті про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 30 жовтня 2003 року вказано, що зазначені межі на місцевості проходять по існуючих межах. Ніяких претензій при встановленні зовнішньої межі не заявлено. Межі погоджені і не викликають спірних питань.
Таким чином, межі були встановлені по фактичному користуванню, про що зазначено в акті про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 30 жовтня 2003 року та рішенні Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 10/17 від 29 липня 2004 року.
Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Аналогічний висновок міститься у постанові Об'єднаної палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц, постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №445/297/17.
Позивач у позовній заяві вказувала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_8 . Оскільки вона постійно проживала разом із дідом на час відкриття спадщини, а отже вона прийняла спадщину та до неї як до спадкоємця перейшли всі права та обов`язки спадкодавця.
За змістом частин четвертої, п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.
Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР (1963 року), застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР (1963 року) про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.
Відповідно до ст.525 ЦК УРСР (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Згідно з ст.548 ЦК УРСР (1963 року) для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.
Статтею ст.549 ЦК УРСР (1963 року) визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до положень статті 534 ЦК Української РСР 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам, як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка з кадастровим номером 3222480401:01:037:0011 перебуває у власності відповідачів   ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ще з 2005 року, а земельна ділянка з кадастровим номером  3222480401:01:037:5034 перебуває у власності позивача - з 2007 року.
ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.
Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України).
Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Разом з тим, доказів на підтвердження того, на підставі чого, коли, в якому розмірі дідусю позивача була надала земельна ділянка матеріали справи не містять. 
Не надано доказів і того, що позивач закінчувала приватизацію земельної ділянки, розпочату спадкодавцем. 
З огляду на зазначене, суд першої інстанції вірно встановив відсутність порушень прав землекористування позивача ОСОБА_1 відведенням відповідачам ділянки площею 0,1578 га по АДРЕСА_1 на підставі рішення від 29 липня 2004 року Білогородської сільської ради.
Оскільки, не є підставою для скасування державного акту на право власності на земельну ділянки відсутність підпису на акті погодження меж земельної ділянки суміжними власниками (землекористувачами), суд першої інстанції обґрунтовано не врахував висновок експертів за результатами проведеної почеркознавчої експертизи №15083-15085/1-32 від 31 липня 2019 року.
А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним державного акту від 21 квітня 2005 року серії ЯБ №143612 на право власності на земельну ділянку площею 0,1578 га, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222480401:01:037:0011, що посвідчує право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Щодо доводів позивача про те, що 03 квітня 2017 року відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 самовільно було встановлено нові межі земельної ділянки шляхом встановлення бетонних стовпів на земельній ділянці, що належить їй на праві власності та щодо доводів про те, що матеріали справи містять технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) переданої у спільну часткову власність ОСОБА_3 1/2 та ОСОБА_4 1/2 (кадастровий номер 3222480401:01:037:0011), однак оскаржуване рішення не містить посилань на зазначений документ, а також судом не встановлено обставин того чи дотримано відповідачем порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376).
Відповідно до п.3.12 Інструкції №376 (чинної на 03 квітня 2017 року) закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
Згідно з пунктом 1.3 вказаної Інструкції виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником.
Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (пункт 4.1 Інструкції).
Пунктами 4.2, 4.3 Інструкції №376 встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Матеріали справи не містять доказів щодо встановлення відповідачами нових меж земельної ділянки.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що нових меж відповідачами не встановлювалось.
Посилання позивача як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі на те, що вона не була присутньою при встановленні та погодженні зовнішньої межі земельної ділянки та не підписувала акту встановлення та погодження меж земельної ділянки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки дана обставина сама по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. Більше того, позивач сама вказала на той факт, що на момент встановлення та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, у 2003 році їй виповнилося 17 років, та відповідно вона не мала права на вчинення підпису на акті. 
Відновлення меж земельної ділянки відповідачів, позивач здійснила у 2007 році при встановленні межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 під час приватизації.
За таких обставин, дослідження відновлення меж земельної ділянки у квітні 2017 року не має правового значення у справі щодо законності видачі державного акта про право власності на земельну ділянку в 2005 році.
Тому, суд першої інстанції не посилався в рішенні на технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що належить на праві власності відповідачам з 2004 року.
Щодо оцінки як доказу - схеми використання земельних ділянок по АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , яка була складена сертифікованим інженером - землевпорядником ОСОБА_7 , то він не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки на схемі відсутні поворотні точки меж земельних ділянок, лінійні проміри між точками по межах земельних ділянок, площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 . Також у листі Міського управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління держгеокадастру у Київськкій області від 27 серпня 2018 року №К-79/0-0.19-218/154-18 зазначено, що відомості щодо зміни меж земельної ділянки з кадастровим номером 3222480401:01:037:0011 в НКС не вносились. Накладок та перетинів між земельною ділянкою з кадастровим номером 3222480401:01:037:0011 та суміжними земельними ділянками (у тому числі 3222480401:01:037:5034) в НКС не виявлено. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнаннянедійсним державногоактуна право власності на земельну ділянку площею 0,1578га, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222480401:01:037:0011, що посвідчує право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а відтак відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 квітня 2017 року, так як вони є похідними від вимог про визнання недійним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381 -383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
                                      
                                                  П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 01 грудня 2020 року.
 
Головуючий:
 
Судді: