Постанова
Іменем України
26 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 572/4337/13-ц
провадження № 61-776св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , Коростська сільська рада Сарненського району Рівненської області, 
треті особи: приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Токов Василь Григорович, ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 21 січня 2020 року в складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2013 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області, треті особи: приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Токов В. Г., ОСОБА_3 , про часткове скасування рішення сільської ради, часткове скасування свідоцтва про право власності, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та визнання права власності на частину земельної ділянки у порядку спадкування.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якої він єдиний прийняв спадщину шляхом подання заяви до Сарненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області.
Під час оформлення спадщини позивач дізнався, що його батько - 
ОСОБА_5 , незаконно набув право власності на весь житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 та подарував це майно дочці - ОСОБА_2 , чим порушив право  ОСОБА_1 на оформлення на себе у порядку спадкування після смерті матері власності на належну їй частку у цьому домоволодінні та земельній ділянці за цією ж адресою.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: 
- частково скасувати рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 2010 року про оформлення права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями на 
АДРЕСА_1 ;
- частково скасувати свідоцтво про право власності від 22 липня 2010 року серії НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області на житловий будинок на 
АДРЕСА_1 ;
- визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку 
від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сарненського нотаріального округу Рівненської області Токовим В. Г.;
- встановити факт належності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 ;
- визнати за ним ( ОСОБА_1 ) право власності на 1/2 частину домоволодіння на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за ним ( ОСОБА_1 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,013 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, надвірних будівель та споруд, на АДРЕСА_1 ; у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2014 року (в складі судді Болотвіна Л. О.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час зведення спірного будинку ОСОБА_5 і ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебували. ОСОБА_5 з 1954 року був одружений на іншій жінці, тому фактичні шлюбні відносини не породжували жодних правових наслідків, тобто не могли бути підставою для виникнення права спільної сумісної власності на нерухоме майно.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 2014 року 
(в складі колегії суддів: Ковалевича С. П., Григоренка М. П., Демянчук С. В.) рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2015 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що за час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у будинку на АДРЕСА_1  жоден з них не заявляв, що цей будинок є їх спільною сумісною власністю, не заявляли про укладення будь-яких договорів щодо створення спільної сумісної власності, тому місцевий суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки вони достатніми та переконливими доказами не підтверджені.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року (в складі колегії суддів: 
Ситнік О. М., Леванчука А. О., Писаної Т. О., Маляренка А. В., Юровської Г. В.) рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 
2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала касаційного суду мотивована тим, що відповідно до виписки 
з погосподарської книги за 1991?1995 роки у житловому будинку на 
АДРЕСА_1 проживали: ОСОБА_5 , 1935 року народження, ОСОБА_4 , 1934 року народження, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9. Проте, суди вказані обставини не дослідили, не надали оцінку доказам про набуття членами колгоспного двору права власності на колгоспний двір у рівних частках як співвласниками спільної сумісної власності. З урахуваннями вказаного судам необхідно визначити коло спадкоємців та їх частку у спадковій масі.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.
Скасовано частково рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 26 вересня 2013 року у частині оформлення права власності та свідоцтво від 22 липня 2010 року про право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 . Визнано частково недійсним договір дарування 
від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на вказаний вище житловий будинок.
Встановлено факт права власності ОСОБА_4 , померлої 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/5 частину житлового будинку на 
АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину житлового будинку на АДРЕСА_1  
у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,013 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 
2010 року в частині оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтво про право власності від 22 липня 2010 року, а також договір дарування житлового будинку порушують права позивача як спадкоємця одного із співвласників спільної сумісної власності, що виникла після припинення колгоспного двору.
Також наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності 
на 1/5 частину житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , оскільки станом на 15 квітня 1991 року право на частку в колгоспному дворі мали п`ять осіб, тому ОСОБА_4 належало право в спільній власності на 1/5 частину зазначеного житлового будинку, на яку й відкрилася спадщина після її смерті.
Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини була власником земельної ділянки на 
АДРЕСА_1 , а згідно з довідкою Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області 
від 28 вересня 2012 року вказана земельна ділянка зареєстрована за померлим ОСОБА_5 .
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року 
(в складі колегії суддів: Малько О. С., Василевича В. С., Шимківа С. С.) рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 
2015 року змінено в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку та визначення його частки 
у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку на АДРЕСА_1  
у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що з 15 квітня 1991 року у спірному домоволодінні проживали ОСОБА_5 (до смерті 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 (до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_6 , тому кожному з них належало по 1/3 частини цього майна, а відтак ОСОБА_1 успадкував за законом належну його матері 1/3 частину домоволодіння відповідно до статті 1261 ЦК України.
У решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 05 листопада 2015 року (в складі колегії суддів: Малько О. С., Василевича В. С., Шимківа С. С.) 
у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що доводи ОСОБА_1 про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не вирішено вимогу про визнання права власності на спірне домоволодіння не відповідає матеріалам справи, оскільки рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 
2015 року за позивачем визнано право власності на 1/3 частину спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Мотивувальна частина судових рішень також містять обґрунтування відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 .
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 05 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала касаційного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 03 грудня 2014 року про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, що є порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції не перевірив правильність зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, оскільки від встановлення цієї обставини залежить вирішення позовних вимог ОСОБА_1 . Апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2016 року (в складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М.) рішення Сарненського районного суду від 03 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано частково рішення Коростської сільської ради Сарненського району від 23 червня 2010 року в частині оформлення права власності та свідоцтво від 22 липня 2010 року (САС № 928412) про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 на 1/2 частки.
Визнано частково недійсним договір дарування від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 на 1/2 частки.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння (житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами), розташованого на АДРЕСА_1 , 
у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,013 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 159,28 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 та матір позивача - ОСОБА_4 , проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу, тому набуте ними майно за час спільного проживання є спільною сумісною власністю, а частки кожного у праві власності на спірне домоволодіння є рівними. Оскільки ОСОБА_1 вчасно подав заяву про прийняття спадщини, то він має право на 1/2 частину спірного домоволодіння, яка фактично належала ОСОБА_4 за життя.
Вимога ОСОБА_1 про встановлення факту належності ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, з огляду на спір про право у порядку спадкування, є зайвою.
Отже, договір дарування спірного домоволодіння від 02 жовтня 2010 року необхідно визнати недійсним у 1/2 його частки у праві власності, що у порядку спадкування належить ОСОБА_1 .
Щодо позовних вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки, то у матеріалах справи відсутні докази, що вона перебувала у власності ОСОБА_4 .
У матеріалах справи відсутні докази пропуску позивачем строку позовної давності.
Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року (в складі колегії суддів: Крата В. І., Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., 
Русинчука М. М.) рішення Апеляційного суду Рівненської області 
від 16 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про часткове скасування рішення Коростської сільської ради Сарненського району 
від 23 червня 2010 року в частині оформлення права власності та свідоцтва від 22 липня 2010 року (серія НОМЕР_1 ) про право власності на 
1/2 частку житлового будинку, визнання частково недійсним договору дарування від 02 жовтня 2010 року на 1/2 частку житлового будинку, визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку скасовано та в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова касаційного суду мотивована тим, що переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив правильність вирішення судом першої інстанції питання застосування позовної давності, початку її перебігу та спливу щодо кожної позовної вимоги, заявленої ОСОБА_1 .
Крім того, неодноразово розглядаючи дану справу, суди не надали оцінки способу захисту своїх прав, обраному позивачем.
Постановою Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року 
в частині вирішення позовних вимог про часткове скасування рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області 
від 23 червня 2010 року в частині оформлення права власності, свідоцтва 
від 22 липня 2010 року (серія САС № 928412) про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями у порядку спадкування змінено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/9 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту права власності ОСОБА_4 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину житлового будинку з надвірними будівлями скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних вимог.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з даних погосподарської книги за 1986-1990 роки вбачається, що у будинку на 
АДРЕСА_1 були зареєстровані (проживали) 9 осіб. Виходячи з рівності часток усіх членів колгоспного двору, відсутності втрати права на частку в його майні особами, які вибули з членів двору, виходячи з того майна двору, яке було станом на 15 квітня 1991 року і яке зберіглося, то ОСОБА_4 належала 1/9 частка у майні колгоспного двору і саме на цю частку в спірному домоволодінні порушені права позивача як спадкоємця за законом після смерті матері.
Позивач не спростував належними та допустимими доказами, що спірне домоволодіння мах статус колгоспного двору. Правильність зарахування житлового будинку до суспільної групи господарств - колгоспний 
двір, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами: погосподарськими книгами та записами у них.
Позивачем не пропущено строків позовної давності щодо кожної позовної вимоги окремо. 
Укладеним договором дарування порушено права позивача, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення цієї позовної вимоги. Разом із тим, суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги про встановлення факту права власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/5 частину житлового будинку, оскільки судом не встановлюються факти права власності померлої особи на майно. 
Додатковою постановою  Волинського апеляційного суду від 21 січня 
2020 року (в складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.) резолютивну частину постанови Волинського апеляційного суду 
від 05 грудня 2019 року після абзацу 2 доповнено двома абзацами наступного змісту.
Скасовано частково рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 2010 року у частині оформлення права власності та свідоцтво від 22 липня 2010 року (САС № 928412) про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями на 
АДРЕСА_1 на 1/9 його частки.
Визнано частково недійсним договір дарування від 02 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , на житловий будинок 
з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 на 1/9 його частки.
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що у резолютивній частині постанови Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року зроблено висновок щодо вирішення судом першої інстанції вимог про часткове скасування рішення Коростської сільської ради Сарненського району від 23 червня 2010 року в частині оформлення права власності; свідоцтва від 22 липня 2010 року (серія НОМЕР_1 ) про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та визнання частково недійсним договору дарування, а саме рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 червня 2015 року у частині вирішення цих позовних вимог змінено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/9 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином змінено рішення суду першої інстанції про часткове скасування рішення сільської ради, свідоцтва від 22 липня 2010 року та визнання частково недійсним договору дарування саме у частині оформлення права власності на 1/9 частину житлового будинку з надвірними будівлями на 
АДРЕСА_1 .
Проте, кожна з цих вимог окремо не описана у резолютивній частині, тому наявні підстави для ухвалення додаткового судового рішення стосовно вищевказаних позовних вимог, з приводу яких сторони подавали докази і давали пояснення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить скасувати додаткову постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не виникло право спільної сумісної власності на майно, набуте ними в період проживання 
у фактичних шлюбних відносинах. Разом з тим, позивач не посилався на те, що спірне майно є власністю колгоспного двору, тому апеляційний суд помилково визнав за позивачем право на частку в майні колгоспного двору. 
У даному випадку наявними є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог про часткове скасування рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 2010 року в частині оформлення права власності, свідоцтва від 22 липня 2010 року серії САС 
№ 928412 про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, визнання частково недійсним договору дарування від 02 жовтня 2019 року, оскільки обраний позивачем спосіб захисту права є неналежним, а належним способом захисту прав позивача є подання віндикаційного позову про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Проте така позовна вимога позивачем до суду не подавалась, а натомість подано негаторний позов.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2020 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
01 квітня 2020 року справу передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 згідно з погосподарською книгою № 4 був взятий на погосподарський облік 01 січня 1961 року. Суспільна група цього господарства визначена як колгоспний двір.
Вказаний будинок був спільно зведений ОСОБА_5 та його співмешканкою, а фактично з 1958 року цивільною дружиною - 
ОСОБА_4 , з якою вони проживали разом до 29 липня 2009 року та мали десятеро дітей.
Головою колгоспного двору був ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 - членом колгоспного двору.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті матері шляхом подання заяви нотаріусу, є ОСОБА_1 
Виконавчим комітетом Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області 23 червня 2010 року прийнято рішення про оформлення права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 .
На підставі вказаного рішення видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 22 липня 2010 року, згідно з яким за ОСОБА_5 
30 серпня 2010 року зареєстровано право приватної власності на це нерухоме майно.
Між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 02 жовтня 2010 року укладено нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого право власності на житловий будинок з надвірними будівлями перейшло до ОСОБА_2 .
Суди також встановили, що спірний житловий будинок мав статус майна колгоспного двору.
Згідно з даними погосподарської книги за 1986-1990 роки у будинку на 
АДРЕСА_1 станом на 1990 рік були зареєстровані (проживали) 9 осіб: батько - 
ОСОБА_5 ; мати - ОСОБА_4 ; та їх діти: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6; ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7; ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_9.
Станом на 15 квітня 1991 року діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4 : ОСОБА_13 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 були неповнолітніми та навчалися у школі, а ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не втратили права на частку в майні колгоспного двору як такі, що не менше трьох років підряд до цієї дати, навчалися в учбових закладах та перебували на дійсній строковій військовій службі.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Предметом позову в цій справі є часткове скасування рішення сільської ради, часткове скасування свідоцтва про право власності, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та визнання права власності на частину земельної ділянки у порядку спадкування.
Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Суди встановили, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини належала 
1/9 частка у майні колгоспного двору на АДРЕСА_1 і саме на цю частку в спірному домоволодінні порушені права позивача як спадкоємця за законом після смерті матері.
Права чи інтереси осіб мають бути захищені судом у спосіб, який 
є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання. У ній, зокрема, має бути зазначено конкретні дії, які сторони повинні вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.
Разом з тим, резолютивна частина судового рішення повинна бути викладена таким чином, щоб не ускладнювати його реалізацію. Судове рішення повинно бути конкретним, чітким і зрозумілим. Висновки по суті заявлених вимог повинні бути викладені повно та ясно, не викликати труднощі у виконанні судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Додаткове судове рішення - це такий акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. Додаткове судове рішення ухвалюється тоді, коли суд не вирішив усі заявлені вимоги у справі або не розв`язав окремі процесуальні питання.
Суд не вправі під виглядом додаткового судового рішення змінити зміст рішення (постанови) або розв`язати нові питання, що не досліджувалися 
у судовому засіданні.
Вирішуючи заявлений у справі спір, апеляційний суд у мотивувальній частині постанови дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування в 1/9 частині: рішення Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 23 червня 2010 року у частині оформлення права власності та частині свідоцтва від 22 липня 2010 року (САС № 928412), а також визнання недійсним договору дарування від 02 жовтня 2010 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , в 1/9 його частки, проте не зазначив про вказані висновки у резолютивній частині постанови Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року. 
За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для прийняття додаткової постанови.
Додаткова постанова не змінила зміст постанови апеляційного суду 
від 05 грудня 2019 року, прийнятої по суті заявлених у справі вимог, оскільки вона лише конкретизувала задоволені вимоги, які необхідні для реалізації ефективного захисту порушеного права.
Отже, апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності та надавши їм правову оцінку, дійшов обґрунтованого та правильного висновку про ухвалення додаткового судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява 
№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а додаткову постанову апеляційного 
суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 21 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                В. С. Висоцька
                                                                                                А. І. Грушицький