Постанова
Іменем України
 
25 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 754/5178/18

провадження № 61-1074св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року у складі судді Таран Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 
2018 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), про скасування реєстрації права власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що 14 липня 2005 року між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір кредиту № 014-672-КЖ, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 26 560,00 доларів США, строком користування до 13 липня 2020 року зі сплатою 13 % річних. 
14 лютого 2005 року між позичальником та банком було укладено іпотечний договір № 014-672-ЗЖ, відповідно до умов якого у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позичальник передав банку в іпотеку нерухоме майно: однокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 . 09 лютого 2018 року позивачу стало відомо, що банк звернув стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» зареєструвавши 23 листопада 2017 року за собою право власності на предмет іпотеки. Позивач вважає, що банк не мав право на застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з того, що договір іпотеки має не лише містити в собі умови звернення стягнення на предмет іпотеки, а і містити в собі згоду іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання. Спірний договір іпотеки не містить в собі такої згоди іпотекодавця. Саме по собі зазначення способів звернення стягнення, передбачених діючим законодавством не свідчить про погодження сторонами можливості позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, банком порушено порядок повідомлення іпотекодавця оскільки у відповідності до пункту 6.2. договору іпотеки, будь-які письмові повідомлення, направлені сторонами не за адресами, зазначеними у договорі іпотеки, вважаються неналежним повідомленням. Таким чином, станом на 23 листопада 2017 року у банку не могло виникнути право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Згідно інформаційної довідки від 09 лютого 2018 року № 13467922, державним реєстратором Хохич Р. В. проведено реєстрацію права власності на 
ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі договору іпотеки з реєстраційним номером 1558. Однак позивач такого договору іпотеки, з таким реєстраційним номером взагалі з банком не укладала. Таким чином, право власності за банком було проведено на підставі неіснуючого договору іпотеки. З розрахунку заборгованості, поданого банком у справі № 729/1345/14 вбачається, що позичальник здійснила порушення умов договору щодо погашення тіла кредиту ще у 2010 році, здійснивши останній платіж на повернення тіла кредиту 01 квітня 2010 року. Таким чином строк кредиту вважається таким, що сплинув - починаючи 
з 01 липня 2010 року, а у банку виникло право на задоволення його вимог, в силу пункту 4.5 кредитного договору - вже станом 01 липня 2010 року. При цьому, з незрозумілих причин, банк не вчиняв жодних дій щодо примусового виконання даного рішення суду, а лише після спливу 7 років та 4 місяців здійснив позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, що прямо заборонено пунктом 7 частини одинадцятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки строк давності, встановлений статтею 257 ЦК України 
у 3 роки, сплинув. З огляду на наведене, банк не мав жодних правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 36 Закону України «Про іпотеку», такі дії прямо заборонені Законом. Отже, є всі підстави стверджувати, що банком було звернуто стягнення на предмет іпотеки з суттєвими порушенням законодавства, а саме: договір іпотеки не містить згоди іпотекодавця на позасудове звернення стягнення; відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містять відомості про правовстановлюючий документ (договір іпотеки), який позивачем не укладався; банком не було дотримано порядку вручення письмового попередження, обов`язковість якого передбачена статтею 35 Закону України «Про іпотеку»; здійснення банком звернення стягнення поза межами строків давності. Кожна з цих обставин є достатньою самостійною підставою для скасування права власності відповідача на предмет іпотеки.
 
ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати право власності 
ПАТ «Укрсоцбанк», номер запису про право власності 23579175 від 23 листопада 2017 року на об`єкт нерухомого майна - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1416433880000.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Скасовано вжиті ухвалою Деснянського районного суду міста Києва 
від 15 травня 2018 року заходи забезпечення позову у вигляді заборони проведення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомості за реєстраційним номером 1416433880000 - однокімнатної квартири 

АДРЕСА_2 .
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із безпідставності позовних вимог, оскільки сторонами при укладенні договору іпотеки було досягнуто згоди щодо можливого способу позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», про що згода іпотекодавцем була надана при підписанні договору, а повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання було направлено боржнику банком.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
02 січня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що заявник не отримував від банку письмової вимоги. Судами взагалі не досліджувалось питання вручення письмової вимоги іпотекодавцю. У договорі іпотеки відсутня згода іпотекодавця на звернення стягнення у позасудовому порядку. Банк не мав права нараховувати відсотки поза межами строку кредитування. Застосування позасудового способу задоволення вимог кредитора зі спливом строку давності прямо заборонено законом.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Деснянського районного суду міста Києва.
 
Зупинено дію рішенняДеснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 
2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року в частині скасування заходів забезпечення позову до закінчення касаційного провадження.
 
У лютому 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи
 
14 липня 2005 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ«Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014-672-КЖ, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала 26 560,00 доларів США зі сплатою 13 % річних строком до 13 липня 2020 року.
 
Цільове призначення укладеного кредитного договору є: придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 .
 
14 липня 2005 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ«Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 014-672-ЗЖ, за яким остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_4 .
 
Відповідно до пункту 4.5.3. договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
07 вересня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» було направлено на адресу ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов?язанням.
 
23 листопада 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» було поданого заяву про державну реєстрацію права власності. Заява отримана Хохич Р. В. , Державне підприємство «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» та зареєстрована у базі даних про реєстрацію заяви і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23 листопада 2017 року за реєстраційним номером 225385410.
 
23 листопада 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме Хохич Р. В., Державне підприємство «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ» сформовану інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта обтяження: квартири АДРЕСА_4 .
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 105174330 від 27 листопада 2017 року, державним реєстратором Хохич Р. В., Державне підприємство «Український науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут будівельних матеріалів та виробів «НДІБМВ», було зареєстровано право власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 
29,3 кв.м, житловою площею 17,3 кв.м.
 
Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначила, що 09 лютого 2018 року їй стало відомо, що банк звернув стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», зареєструвавши 23 листопада 2017 року за собою право власності на предмет іпотеки.
 
Позивач зазначила, що банк не мав права на застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки договір іпотеки не містить в собі згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб звернення стягнення, банком порушено порядок повідомлення іпотекодавця. При цьому строк кредиту сплинув 01 липня 2010 року, а банк лише після спливу 7 років здійснив позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із безпідставності позовних вимог, оскільки сторонами при укладенні договору іпотеки було досягнуто згоди щодо можливого способу позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», про що згода іпотекодавцем була надана при підписанні договору, а повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання було направлено боржнику банком.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону «Про іпотеку»).
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
 
Відповідно до частини 1 статті 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
 
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав.
 
У частині першій статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»  передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.
 
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження 
№ 14-48цс19).
 
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року                    № 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. 
 
Згідно з пунктом 61 Порядку у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
Таким чином, пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. 
 
Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц,, провадження № 14-2цс19).
 
Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року                 № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від                     12 травня 2006 року № 211.
 
У пункті 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.
 
Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
 
Встановивши факт надіслання банком ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не встановлено та не перевірено факт отримання боржником такої вимоги, що давало б можливість боржнику усунути наявні порушення.
 
Апеляційний суд під час апеляційного перегляду справи вказані порушення не усунув.
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року 
у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19, та від 19 травня 
2020 року у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20, зроблено висновок, що спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку 
з реалізацією іпотекодержателем своїх прав на предмет іпотеки за договором укладеним, на забезпечення зобов`язань за споживчим кредитним договором, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до підпункту 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умов, визначених цим підпунктом. 
 
Разом з тим, у справі, яка переглядається, суди встановивши, що цільове призначення укладеного кредитного договору є: придбання нерухомого майна, не надали оцінки факту поширення норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»на спірні правовідносини у цій справі.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Згідно з частиною четвертою статі 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	М. Є. Червинська          	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков          	
 	А. Ю. Зайцев          	
 	Є. В. Коротенко          	
 	В. М. Коротун