22-ц/804/2792/20 
                                                                                242/3791/17 
                                               
Єдиний унікальний номер 242/3791/17
   Номер провадження 22-ц/804/2792/20 

                                                                 П О С Т А Н О В А 
                                                             ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

02 грудня  2020 року                                                                                    м. Маріуполь 

Донецький апеляційний суд  у складі  колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  
головуючого судді    Мальцевої Є.Є.,  
суддів Баркова В.М., Попової С.А.,
секретар судового засідання  Сікора М.М., 
розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційні  скарги представника Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України – Вірченка Юрія Миколайовича, Державної  казначейської служби України на рішення Селидівського міського суду Донецької області    від 14 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних терористичним актом,  

                                                                         В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних терористичним актом. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є співвласниками квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Внаслідок терористичного акту в м. Авдіївка, який відбувся в ніч з 04 на 05 лютого 2015 року, декілька снарядів влучили в житловий будинок та зруйнували їх квартиру. 13.09.2016 року було складено акт про повне руйнування житлового будинку. Органом досудового розслідування Авдіївського ВП внесені  відомості до ЄРДР. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі просять суд відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом у виді зруйнування квартири АДРЕСА_2 в розмірі 207538,50 грн. на кожного позивача шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області  від 14 липня 2020 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних терористичним актом задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі по 100 000 грн. кожному. 
В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням в частині щодо задоволення позовних вимог до Держави Україна, представник  Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України  Вірченко Ю.М.  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення  суду першої інстанції в частині  задоволення позовних вимог до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів  України та прийняти нове рішення, яким  у задоволенні позовних вимог  до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України відмовити.
В обґрунтування скарги зазначив,  що  рішення Селидівського міського суду  Донецької області від  14 липня 2020 року є таким, що  прийняте при неповному з`ясуванні та недоведеності обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, що згідно зі статтею 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.
Щодо компетенції Кабінету Міністрів України апелянт зазначає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції не дослідив, які саме дії або бездіяльність держави в особі КМУ, виходячи з його повноважень, призвели до  порушення прав позивача, визначених ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції.
Відповідно до законодавства України Кабінет Міністрів України як центральний орган виконавчої влади в Україні спрямовує діяльність на забезпечення внутрішньої політики країни шляхом видання підзаконних актів на виконання законів України та Конституції України.
Згідно з положеннями ч.2 ст.22 Бюджетного кодексу України Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів, а отже не має  і не може мати рахунків в органах Казначейства.
Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави є Державна казначейська служба України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 визначила, що виконання фінансових зобов`язань держави здійснюється Державною казначейською службою.
У позові визнано, що обслуговування державного бюджету покладено саме на Державну казначейську службу України.
Отже немає підстав для визначення відповідачем у даній справі Кабінет Міністрів України як представника держави.
Також Верховний Суд у своїх постановах висловив позицію про задоволення аналогічних позовних вимог до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, враховуючи повноваження даної служби, при цьому відмовив у задоволенні позову до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України.
Щодо  порушення позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджено під час проведення  антитерористичної операції на окремих  територіях Донецької та Луганської областей, то апелянт зазначив, що виконання зобов`язань держави щодо  прийняття законів  для реалізації ефективного захисту порушених прав громадян не відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.
Стосовно компенсації за зруйноване житло, апелянт вказує, що у матеріалах справи відсутні докази звернення позивачів за отриманням компенсації за пошкоджений житловий будинок  відповідно до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947, у редакції постанови КМУ від 10.07.2019 року № 623, яка набрала чинності 26.07.2019 року, а також відсутні докази відмови у такій компенсації.
Також суд першої інстанції вважає, що відсутнє об`єктивне та незалежне розслідування випадку заподіяння шкоди. Але суд не зазначив, яким чином ці функції держави стосуються відповідача – Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, адже здійснення зобов`язання держави щодо ефективного розслідування обставин цієї справи не відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.
Також до Донецького апеляційного суду надійшла апеляційна скарга відповідача - Державної казначейської служби України, яка діє через управління Державної казначейської служби  України у м.Селидово Донецької області, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, відповідач просить скасувати рішення  суду першої інстанції в частині  задоволення позовних вимог та ухвалити постанову, якою  в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2   відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом не були  вивчені  належним чином матеріали справи, які мають  суттєве значення  щодо їхнього розгляду, були  неналежним чином встановлені всі обставини справи, були допущені порушення  вимог матеріального та процесуального права, висновки суду не ґрунтуються на  вимогах чинного законодавства, що дає підстави для оскарження рішення.
В порушення вимог ст.ст. 13, 264 ЦПК України, суд першої інстанції прийняв рішення, яким вийшов за межі позовних вимог.
Окрім того, Селидівським міським судом у судовому рішенні було надано висновок про те, що вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майна на підставі ст. 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.
Судом першої інстанції не було враховано, що постановою  КМУ від 10 липня 2019 року № 623, яка набрала чинності  26 липня 2019 року, були внесені зміни до постанови КМУ  від 18 грудня 2013 року № 947 «Про затвердження Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайної ситуації, які залишились на попередньому місці проживання». Тобто було запроваджено певний порядок надання та визначення розміру грошової допомоги  або компенсації постраждалим. 
Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції  вважав, що  коли в обставинах цієї справи  стоїть  питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних  зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави. Однак, зважаючи на висновок Верховного Суду у постанові  від 07 листопада 2018 року по справі № 720/1607/16-ц, можна стверджувати,  що висновок Селидівського міського суду Донецької області є передчасним у зв`язку із відсутністю закону, який формує такі положення, і ніяке право на компенсацію  не може виникнути, оскільки заявники не можуть стверджувати , що вони мали «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум.
Також апелянтом зазначено, що Селидівським міським судом  Донецької області  були звужені права Державної казначейської служби України, встановлені  ч.2 ст. 7 ЦПК України, а саме право бути присутніми у залі судового засідання, що було обумовлено порушенням обмежувальних заходів встановлених у самому суді та покладання відповідальності на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку без встановлення технічної можливості учасника справи використання таких засобів. 
Державна казначейська служба України вважає передчасним висновок суду щодо відсутності належного розслідування випадку заподіяння шкоди, оскільки позивачі не скористалися своїм правом щодо оскарження дій органів досудового розслідування для підтвердження факту протиправності дій правоохоронних органів при здійсненні оперативно-розшукових дій. Окрім того, Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 308/1990/16-ц дійшов висновку, що суди правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку  про безпідставність позовних вимог, враховуючи те, що позивачем на підтвердження заявлених вимог не надано відповідних доказів протиправності діяння (бездіяльності) органів досудового розслідування, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.
Також апелянт зазначає, що Казначейство шкоди (збитків) позивачеві не завдавало, що підтверджується тим, що позивач не вказує на  відповідача як на порушника своїх прав та заподіювача  матеріальних збитків. Та відповідно  до норм чинного законодавства  не повинно нести  відповідальність  за шкоду (збитки), завдану іншими особами.
Також зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази  того, що  руйнування спричинені саме  проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачем районі, не визначені особи, якими було завдано зазначені руйнування, не встановлено факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та спричиненою позивачу шкодою.
Вимоги позивачів про відшкодування  шкоди за пошкоджене під час  терористичного акту майно на підставі статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.
Окрім цього положення частини 9 статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачають, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації  за рахунок  держави здійснюється за умови  добровільної передачі постраждалим  зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Зазначеної позиції також дотримується Верховний Суд у постанові від 01 серпня 2018 року по справі № 242/1618/17. 
Проте в матеріалах справи відсутня відмова позивача від зруйнованого майна та факт передачі майна місцевим державним адміністраціям.
Отже, позивачем не наведено доводів і не надано жодного доказу на обґрунтування вимог щодо вини Казначейства у завданні шкоди. Наведені  позивачем обставини та правові підстави суперечать положенням Бюджетного кодексу України, а позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, та не можуть підлягати задоволенню.

Представник  Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України  Вірченко Ю.М.  надав відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, з доводами якої погодився, підтримав і просив задовольнити. 

Інші учасники справи не скористалися правом подачі відзиву на апеляційній скарги. 

Про час та місце розгляду справи позивачі і відповідач Державна казначейська служба України повідомлені належним чином, до суду не явилися, при цьому представник Державної казначейської служби України   надав заяву про розгляд справи без його участі. 

У відповідності до положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності учасників, що  повідомлені про розгляд справи і не явилися до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України  Вірченко Ю.М., який підтримав  доводи апеляційної скарги і погодився із апеляційною скаргою Державної казначейської служби України,    перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають  задоволенню з наступних підстав.    
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд першої інстанції встановив,  що внаслідок обстрілу в період проведення антитерористичної операції, а саме в ніч з 4 на 5 лютого 2015 року було пошкоджено спільне майно ОСОБА_2 і ОСОБА_1 – житловий  будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішуючи спір, суд виходив з того,  що порушення їх права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави. Визначаючи розмір такої компенсації за принципом розумності та справедливості, враховуючи фактичні обставини справи, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як власники зруйнованої квартири, мають право на стягнення за рахунок держави грошової компенсації у розмірі 100 000,00 грн. на кожного за відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та невідновлення квартири; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджений внаслідок терористичного акту житловий будинок; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту житлового будинку.

Перевіривши справу, колегія судді не може  не погодитися з таким висновком суду. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . 
З акту переднього обстеження об`єктів, які постраждали внаслідок проведення бойових дій на території м.Авдіївка, а саме обстеження житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке постраждало внаслідок бойових дій на території м.Авдіївка, складеного робочою групою у складі заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів, начальника архітектурного відділу та містобудування Авдіївської міської ради, інженера технічної служби КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради, начальника 15- ДПРЗГУ ДСНС України в Донецькій області, начальника управління з питань житлово-комунальних питань та екології, головного спеціаліста відділу ВДРВ, спеціаліста 1 категорії відділу архітектури та містобудування, затвердженого Головою робочої групи 13.09.2016 року, встановлено повне руйнування житлового будинку, руйнування трьох господарських будівель.
На підставі повідомлення ОСОБА_1   за фактом пошкодження його житла  в результаті артобстрілу 04.02.2015 року у м.Авдіївка невстановленими особами, зареєстровано  кримінальне провадження, внесене  до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015050140000083 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України. 
На даний час кримінальне провадження триває. 
З листа Військово – цивільної адміністрації м.Авдіївка Донецької області від 08.11.2017 року вбачається, що внаслідок обстрілу житлових районів міста в період проведення антитерористичної операції, а саме в ніч з 4 на 5 лютого 2015 року було пошкоджено спільне майно ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а саме будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим ОСОБА_2 і ОСОБА_1 звернулися до військово- цивільної адміністрації м.Авдіївка Донецької області із заявою про добровільну передачу зазначеного пошкодженого будинку. Військово-цивільна адміністрація м.Авдіївка Донецької області повідомила позивачів,  що не має повноважень  прийняти від постраждалого зруйноване або пошкоджене внаслідок надзвичайної ситуації житло. Будівництво або закупівля квартири для ОСОБА_2 і ОСОБА_1 замість зруйнованого не здійснювалось. 
Матеріальна допомога ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на відновлення пошкодженого вищевказаного майна з обласного бюджету не надавалася, як підтверджено листом Департаменту фінансів Донецької обласної державної адміністрації від 20.11.2017 №02-02/22-2044-4.
З листа Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях від 09.11.2017 №56/13-6045нт вбачається, що станом на 09.11.2017 року в провадженні слідчого відділу Управління СБ України в Донецькій області відсутні кримінальні провадження, які розслідуються за фактом пошкодження житла за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
У листі від 13.12.2017 за №56/13-6544нт Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях зазначає, що кримінальне провадження №12015050140000083 дійсно перебуває в провадженні СВ Управління у складі кримінального провадження №12014050140000522 від 21.07.2014 за ст.. 258 ч. 1,2,3 КК України. Проте, у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості за фактом пошкодження житла за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
З листа СВ Авдівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області від 23.03.2018 року за №2316/404/06-2018 вбачається, що за фактом пошкодження житла ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , під час артилерійського обстрілу м.Авдіївки на початку лютого 2015 року, були внесені 17.03.2015 року до ЄО №627 та долучені до ЄРДР №12015050140000083, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 258 ч. 3 КК України, матеріали за зверненням ОСОБА_1 на 4-х аркушах були спрямовані до слідчого управління Служби безпеки України в Донецькій області, для доручення до ЄРДР №12015050140000083.

Позивачі звернулися за захистом своїх порушених прав  до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних терористичним актом, посилаючись на норми ст.56 Конституції України, Закону України «Про боротьбу с тероризмом», ст.ст.22,23,1166,1167 ЦК України, ст.86 Кодексу Цивільного захисту України. 

При вирішенні справи суд першої інстанції врахував наступні норми закону. 
Так, кожна  особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стс.ст.15,16 ЦК України).  
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.
Суд також послався на рішення ЄСПЛ від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини», де зазначено, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70).
Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Також при вирішенні даної справи суд першої інстанції врахував постанову Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі №242/1676/17, висновки якої вказують на те, що оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Позивачі в обґрунтування позову зазначали, що не отримали від держави відшкодування за пошкодження (знищення) їх майна, вважають, що вони мають право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивач зазначала, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.
Крім того, позивачі вказували на те, що держава в особі Кабінету Міністрів України зобов`язана була розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, що передбачено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р, яким затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об`єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності та території Луганської та Донецької областях, проте держава цього не зробила, що порушує їх право власності, яке гарантоване статтею 41 Конституції України, статтями 6, 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, й до теперішнього часу компенсація завданої шкоди не виплачена.
У постанові від 27.05.2020 року у справі №242/1676/17 Верховний Суд виходив з того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на норми Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.
Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.
Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).
Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
Позивачі обґрунтували розмір завданої їм шкоди опосередкованою вартістю знищеного квартири станом на 01 жовтня 2017 року, виходячи з наказу Мінрегіону від 02 жовтня 2015 року №252 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, зокрема по Донецькій області, керуючись при цьому частиною десятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте не зазначали, що держава винна у пошкодженні його майна.
Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону).
У постанові від 27.05.2020 року у справі №242/1676/17 Верховний Суд зазначив, що з огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).
Крім того, відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, механізм застосування якого не визначений.
З урахуванням викладеного у постанові від 27.05.2020 року у справі №242/1676/17 колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджену у період проведення антитерористичної операції квартиру. Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачам на праві власності будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів.
Також, у постанові від 27.05.2020 року по справі №242/1676/17 колегія суддів Верховного Суду зазначила, що застосування до спірних правовідносин за аналогією закону (частина восьма статті 8 ЦПК України у зазначеній редакції) положень статті 86 Кодексу цивільного захисту України для реалізації позивачем права, передбаченого у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є помилковим.
Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).
Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодувань винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).
Отже, вимоги позивачів про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.
Разом із тим позивачі мають право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Позивачі зазначали, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважали, що мають право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акту житла у розмірі реальної його вартості.
Також позивачі посилалися на: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та відсутності відновлення квартири; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджене внаслідок терористичного акту житло; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту житлового будинку.
Дані обставини позивачів є такими, що доведені і не спростовані відповідачами. 
Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).
Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням квартири внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).
При вирішенні даної справи суд першої інстанції враховував, що за фактом пошкодження житла ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , під час артилерійського обстрілу м.Авдіївки на початку лютого 2015 року, були внесені відомості до ЄРДР №12015050140000083, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 258 ч. 3 КК України, матеріали за зверненням ОСОБА_1 на 4-х аркушах були спрямовані до слідчого управління Служби безпеки України в Донецькій області, для доручення до ЄРДР №12015050140000083, проте станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні триває. Тобто, у суду відсутні відомості про те, що держава провела об`єктивне та незалежне розслідування випадку заподіяння майнової шкоди позивачам (позитивний процесуальний обов`язок).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armeniang), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).
Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
Суд аналізував обставини справи і застосував судову практику України. 
Так, суд вказував, що до подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19.
З огляду на викладене та враховуючи постанову Верховного Суду від 27.05.2020 року по справі №242/1676/17 та постанову Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, суд виходив з того, що правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
При цьому суд посилався на аналогічні висновки численних рішень ЄСПЛ.
На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.
Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд вважає, що позивачами доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно її права власності на таке майно, а тому порушення їх права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави. При цьому визначив  розмір такої компенсації за принципом розумності та справедливості, і врахувавши   фактичні обставини справи, у розмірі 100 000,00 грн. 
Розмір компенсації, визначеної судом, ніхто з учасників справи не оспорює.

Перевіривши справу, колегія суддів апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з висновками та обставинами встановленими судом першої інстанції, відповідність яких підтверджена матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги представника казначейства,  що ні досудовим слідством, ні судом у кримінальному провадженні не приймались процесуальні рішення стосовно зазначеного факту, а оскаржуване рішення не містить посилань або відомостей про наявність вироку в кримінальній справі, який набрав законної сили - не є переконливими. 
Дійсно, положенняч.1, ч.7статті 128 КПК передбачають, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Тобто законодавець встановив, що подання цивільного позову в потерпілого виникає лише за наявності встановленого факту кримінального правопорушення, що можливо лише в разі постановлення судом обвинувального вироку та набуття ним законної сили.
Проте апелянт не звернув уваги, що позивачі звернулися з позовом не в порядку кримінального провадження, а в порядку цивільного судочинства.
Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
За змістом Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, здійснили терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду не є умовою відшкодування шкоди, а отже такий  порядок покладається на державу незалежно від її вини і до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи.

Доводи апеляційної скарги представника КМУ про те,  що позивачі звернулися до неналежного відповідача, оскільки суб`єктами, які здійснюють  боротьбу з тероризмом у межах своєї компетентності є Служба безпеки України та інші органи передбачені ст.4 ЗУ «Про боротьбу з  тероризмом» - необґрунтовані. 
Згідно з ст.4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів у межах його компетенції здійснюється організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними засобами, силами та ресурсами.
Решта суб`єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст.4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема Служба безпеки України є лише суб`єктами, які в межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.
Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку визначеному Конституцією і законами України.
Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб`єктів боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами та ресурсами, саме Кабінет Міністрів є належним відповідачем.
Вказаний висновок ґрунтується на системному зв`язку між ст.48 ЦПК України щодо держави як сторони у цивільному процесі та ст.4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
Рішенням Європейського суду з прав людини від 08 січня 2004 року у справі Айдер та інші проти Туреччини (AyderandOthersv.Turkey) передбачено, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (socialrisk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність. (п.70). При цьому, на думку Європейського суду, відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб. 
Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного інтересу – правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються в нормативних правових документах. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів в системі суб`єктів боротьби з тероризмом, колегія суддів вважає, що Кабінет Міністрів, як представник відповідача визначений правильно.
Відповідачем у суді від імені держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби. Підставою для ї залучення  є її повноваження для безспірного у  справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.  

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року). 
Оскаржене судове рішення відповідає критеріям обґрунтованості судового рішення, а доводи апеляційних скарг носять характер незгоди із рішенням суду, були предметом обговорення в суді першої інстанції, і правильність висновків суду не спростовують. 

Порушень процесуального права, які б були підставою для скасування оскарженого рішення, апеляційним судом також не встановлено. 
Таким чином, колегія суддів вважає,  що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального  права, а наведені в апеляційних скаргах відповідачів  доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує  можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і на висновки  суду не впливають, тому в їх задоволенні належить  відмовити на підставі статті 375 ЦПК України. 
Керуючись ст.ст.374, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

                                                                П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні  скарги представника Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України – Вірченка Юрія Миколайовича  та  Державної  казначейської служби України  залишити без задоволення. 
Рішення Селидівського міського суду Донецької області  від 14 липня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття  і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів  до суду касаційної інстанції з дня складення  повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 07 грудня  2020 року. 

Судді:                                                                                        Є.Є. Мальцева 

                                                                                                   В.М. Барков

                                                                                                   С.А. Попова