Постанова
Іменем України
 
30 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 664/660/17
провадження № 61-14771св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Фаловської І. М. 
(суддя-доповідач), Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,
третя особа - Служба у справах дітей Олешківської районної державної адміністрації Херсонської області,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2019 року у складі судді Заславець Н. В. та постанову Херсонського апеляційного суду від 27 червня 2019 року у складі колегії суддів: Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я., Полікарпової О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» 
(далі - Закон України № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - Служба 
у справах дітей Олешківської районної державної адміністрації Херсонської області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13 жовтня 1993 року.
Позивач зазначив, що у листопаді 2011 року він мав намір переїхати на постійне місце проживання до Автономної Республіки Крим, тому 
02 листопада 2011 року надав ОСОБА_2 , з яким був знайомий, довіреність, якою уповноважив останнього продати за ціною та на умовах на свій розсуд належний йому житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами на 
АДРЕСА_1 , а також оформити право користування чи право власності на земельну ділянку, на якій розташований вказаний будинок. 
Довіреність видана строком на три роки і діяла до 02 листопада 2014 року.
На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_2 надано право діяти від імені ОСОБА_1 , зокрема одержати належні йому грошові кошти від продажу будинку та земельної ділянки і передати їх довірителю. 
У рахунок виконання ОСОБА_2 умов довіреності, ОСОБА_1 передав йому будинкову книгу та оригінали технічної документації на будинок.
На початку 2015 році ОСОБА_1 дізнався, що його доручення відповідачем не виконано, будинок не продано, строк дії довіреності закінчився, 
а ОСОБА_2 разом з малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без будь-якої правової підстави вселився та проживає 
у спірному будинку. 
Проте, відповідач не є членом сім`ї позивача, тому прав на користування будинком не має, добровільно виселятися з будинку не бажає.
У 2015 році позивач звернувся до відповідача з вимогою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та направив на адресу ОСОБА_2 лист-вимогу про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення, однак вказаний лист повернувся до нього з довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання».
Також позивач зазначив, що відповідач разом з малолітнім сином зареєстровані у будинку. 
Посилаючись на те, що відповідач не має права на користування спірним житловим будинком та підлягає виселенню, оскільки не є членом сім`ї власника житлового будинку, ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди 
у користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування цим житловим будинком та виселення ОСОБА_2 і малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з указаного житлового будинку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2019 року позов задоволено.
Усунуто перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 на праві власності житловим будинком АДРЕСА_1 , виселено ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з указаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, проте він позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки у будинку зареєстрований та проживає ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оскільки відповідач та його малолітній син не є членами сім`ї власника будинку у зв`язку з чим у них відсутнє право на користування цим будинком, добровільно звільнити будинок та знятися з реєстрації відповідач відмовляється, тому наявні підстави для їх виселення без надання іншого жилого приміщення.
При цьому, відповідач не довів наявність домовленості між сторонами щодо придбання будинку, здійснення часткової оплати у рахунок його придбання, натомість ОСОБА_1 заперечував надання згоди            ОСОБА_2 проживати у будинку та зареєструвати у ньому своє місце проживання та місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Херсонського апеляційного суду від 27 червня 2019 року рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2019 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відсутність у відповідачів права користування жилим приміщенням.
При цьому вказав про те, що ОСОБА_1 є власником спірного будинку, тому має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї та не відносяться до осіб, які постійно з ним проживають та ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності.  
ОСОБА_2 відмовляється добровільно звільнити житловий будинок та зняти з реєстрації місця проживання себе і малолітнього сина, доказів на підтвердження правомірності його проживання та місця реєстрації у будинку не надав.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що проживання у спірному будинку та реєстрація місця проживання у ньому здійснено за згодою власника будинку ОСОБА_1 , тому у ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виникло право користування зазначеним будинком. При цьому позивач протягом тривалого часу не звертався до правоохоронних органів або суду щодо неправомірного проживання чи реєстрації відповідачів у належному йому будинку.
Фактично  ОСОБА_2 придбав у  ОСОБА_1 спірний будинок, тому була видана довіреність на розпорядження зазначеним майном, проте право власності не оформлене належним чином, оскільки був відсутній кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований будинок, а позивач, в якого знаходилися такі відомості, вибув на постійне місце проживання до Автономної Республіки Крим.
Крім того, суди не звернули увагу на те, що протягом 2012-2018 років відповідач значно поліпшив майно, яке належить позивачу, здійснив перебудову будинку, збудував господарські приміщення, внаслідок чого значно збільшилась його ринкова вартість.
Також залишили поза увагою, що у спірному будинку зареєстрована та проживає малолітня дитина. У випадку виконання судового рішення про виселення відповідача разом з малолітньою дитиною без надання іншого жилого приміщення, вони залишаться без будь-якого житла, що не буде відповідати інтересам дитини та будуть порушеними права дитини на житло.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.
У жовтні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що на підставі договору дарування від 13 жовтня 
1993 року ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 .
02 листопада 2011 року на підставі попередньої усної домовленості між сторонамиОСОБА_1 видав ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважив останнього продати за ціною та на умовах на свій розсуд, належний довірителю на праві приватної власності житловий будинок 
з господарськими і побутовими будівлями та спорудами на 
АДРЕСА_1 та оформити право користування чи право власності на земельну ділянку (при необхідності продати), на якій розташований вказаний житловий будинок.
Крім того, цією довіреністю надано відповідачу право укладати та підписувати договори, встановлюючи суми, строки та інші вимоги на свій розсуд, отримувати кошти по вказаним договорам та повернути їх довірителю, одержувати від продажу будинку та земельної ділянки грошові кошти та передати їх довірителю, а також виконувати інші дії, необхідні для виконання умов довіреності. 
Цюрупинським районним відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області 08 листопада 2011 року знято        ОСОБА_1 з реєстрації у будинку АДРЕСА_1 .
Згідно із записами у будинковій книзі щодо прописки громадян, які мешкають в будинку АДРЕСА_1 , та відомостей у паспорті відповідача в указаному будинку з 09 листопада 
2011 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сімферопольським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим 15 листопада 
2011 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 на 
АДРЕСА_2 .
Відповідно до інформації, викладеній у листі Цюрупинського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Херсонській області від 03 серпня 2016 року, не можливо надати засвідчені копії документів, які були підставою для реєстрації 09 листопада 2011 року місця проживання ОСОБА_2 та малолітнього  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на АДРЕСА_1 , оскільки матеріали щодо реєстрації місця проживання осіб зберігаються      3 роки.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У частинах першій, другій статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі жилого приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Вирішуючи справу суд має визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права та правильно застосувати її.
Судами установлено, що відповідач ОСОБА_2 та малолітній 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є членами сім'ї власника будинку ОСОБА_1 , проте проживають та зареєстровані у цьому будинку.
Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про виселення відповідачів із спірного будинку, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що внаслідок проживання відповідачів, які не є членами сім`ї позивача, у будинку, належному йому на праві власності, та небажання його звільнити чиняться позивачу перешкоди у користуванні житлом, яке необхідне йому для особистого проживання.
Проте, судом належним чином не з`ясовано підстави проживання    ОСОБА_2 у спірному будинку, оскільки останній зазначає, про те, що він придбав у ОСОБА_1 вказаний будинок, сплатив частково грошові кошти за його придбання, про що є розписки, ОСОБА_1 передав йому всі правовстановлюючі документи на будинок, реєстрація місця проживання у будинку проведена з дозволу власника будинку, здійснено перебудови будинку, зведено господарські приміщення, внаслідок чого значно збільшилась ринкова вартість будинку.    
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) 
у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Судом установлено, що ОСОБА_1 вимагає усунути порушення свого права шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла, оскільки відповідач порушує його право власності.
При цьому, вирішуючи питання про виселення без надання іншого жилого приміщення, суд має враховувати положення статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), якими визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно були зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. 
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. 
Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Установлено, що ОСОБА_2 та його малолітній син ОСОБА_3 ,         ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані у спірному будинку з         2011 року. Доказів самоправного зайняття житлового приміщення судами не здобуто. При цьому ОСОБА_2 стверджував, що спірний будинок є його постійним місцем проживання з 2011 року, він несе усі витрати на його утримання як власник, добудував його та реконструював.
Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Апеляційний суд, погодившись з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, не врахував принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції.
ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи 
з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло 
є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та    Кривіцький проти України»).
Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути співмірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами особи, пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії»).
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України»).
Під час судового розгляду справи ОСОБА_2 просив суд врахувати, що він та його малолітній син вселилися до вищевказаного будинку саме з дозволу ОСОБА_1 як власника спірного майна, за власні кошти здійснив його перебудову, збудував господарські приміщення тощо, оскільки тривалий час проживає у ньому, та вважав його своєю власністю, про що тривалий час не заперечував і позивач. Крім того, ОСОБА_2 стверджував, що виселення його з будинку становитиме надмірний тягар, оскільки у нього відсутнє інше житло та фінансова можливість його придбати.
Суд апеляційної інстанції вищевказані доводи відповідача, як і пропорційність виселення відповідачів меті цього обмеження права на повагу до житла, не оцінював належним чином. Хоча суди мають як надавати адекватне обґрунтування для відхилення аргументів стосовно застосування норм права, так і надавати оцінку виселення в контексті принципу пропорційності.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Отже, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, є необхідним у демократичному суспільстві, та не оцінив таке виселення відповідачів на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Крім того, суди не встановили чи мають відповідачі інше місце проживання, яке буде придатне для малолітньої дитини.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
У силу закону малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання.
Отже, судом апеляційної інстанції не з`ясовано чи є у відповідача будь-яке інше житло, не враховано чи дотримано принцип пропорційності при позбавленні відповідача разом з малолітньою дитиною житла, яке є постійним їх місцем проживання з 2011 року, чи не покладено на родину ОСОБА_2 разом із малолітньою дитиною надмірний тягар виселення їх зі спірного будинку.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не здійснив оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу, як невід`ємну складову верховенства права у питанні захисту права власності особи як власника майна та приватних осіб з точки зору розв`язання проблеми їх виселення з майна власника, висновок апеляційного суду про виселення відповідачів є передчасним.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
В силу положень статті 400 ЦПК України дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції Верховного Суду.
Отже, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Херсонського апеляційного суду від 27 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. С. Висоцька
Судді                                                                                                А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
І. М. Фаловська
С. П. Штелик