Справа № 442/7006/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О. 
Провадження № 22-ц/811/2286/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:15

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        07 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,
за участю секретаря Івасюти М.В.;
Цап О.Р. – представника позивачки ОСОБА_1 ,
адвоката Гавдьо Б.Р. 
– представника відповідача Мостицького Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , в якому просила суд встановити земельний сервітут відносно частини земельної ділянки, кадастровий номер 4610600000:01:002:0233, площею 0,0346 га, яка належить на праві власності відповідачу для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , які належить на праві власності позивачці на право проходу та проїзду транспортним засобом до дороги загального користування з терміном дії сервітуту з дати державної реєстрації права земельного сервітуту до 12.04.2064 року.
Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивачка згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 листопада 2016 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 листопада 2016 року, придбала у ОСОБА_3 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідну земельну ділянку під цим житловим будинком. 
Між ОСОБА_3 та власником сусідньої земельної ділянки було укладено Договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці, відповідно до якого власник надає сервітуарію право проходу та проїзду по земельній ділянці з кадастровим №4610600000:01:002:0233, яка належить власнику. Так як тепер новим власником вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, на прохід та проїзд до яких був укладений вищезазначений Договір від 15.04.2015 року, являється позивачка, то виникла необхідність переукласти договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу відповідно на неї зі збереженням умов сервітуту, які були встановлені для попереднього власника – ОСОБА_3 . Усі її пропозиції відповідачу переукласти договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 15.04.2015року останнім були проігноровані, внаслідок чого вона змушена звертатись до суду (а.с. 2-6).
Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено.
Встановлено земельний сервітут відносно частини земельної ділянки, кадастровий номер 4610600000:01:002:0233 площею 0,0346 га, яка належить на праві власності   ОСОБА_2 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 , на право проходу та проїзду транспортним засобом до дороги загального користування терміном дії сервітуту - з дати державної реєстрації права земельного сервітуту до 12.04.2064 року.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 69-70).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 липня 2020 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (а.с. 113), а відтак останній оскаржив дане рішення в загальному порядку.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на порушення норм матеріального і процесуального права.
Вважає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин частину 1 статті 101 Земельного кодексу України, згідно якої дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлено земельний сервітут, до іншої особи, а відтак вважає, що набуття права власності позивачкою на житловий будинок та земельну ділянку шляхом їх купівлі у ОСОБА_3 не мають жодного відношення до земельного сервітуту, встановленого договором від 15 квітня 2015 року. 
Висновок судового експерта Дідовського Ю.Б. від 08.07.2019 року № 10, поданий позивачкою в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, вважає таким, який «брати до уваги … не слід».
Вважає, що «позивачкою не надано допустимих доказів, які б свідчили про те, що вона не може дійти чи доїхати до свого будинку та ділянки у інший спосіб ніж через (апелянта) земельну ділянку, що є підставою для відмови у позові».
Звертає увагу на те, що позивачка просить встановити сервітут на право проходу та проїзду на частині земельної ділянки відповідача (апелянта), однак, не зазначено на якій саме частині, а також не надано суду схеми із зазначенням розмірів та розташування конкретно визначеної частини земельної ділянки відповідача, на якій слід встановити сервітут (а.с. 118-125).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).

Частиною 1 статті 101 Земельного кодексу України встановлено, що дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлено земельний сервітут, до іншої особи.
На твердження самої позивачки, Договором про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці, укладеним 15.04.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , земельний сервітут було встановлено щодо земельної ділянки яка на праві власності належить відповідачу  ОСОБА_2 , однак останній своє право власності на згадану земельну ділянку нікому не відчужував (оскільки позивачка купила земельну ділянку у ОСОБА_3 ), а відтак частина 1 статті 101 ЗК України до спірних правовідносин є застосованою помилково.

Відповідно до частин третьої і п`ятої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 
За змістом статті 98 ЗК України право земельного сервітуту – це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

У пункті 22-2 постанови пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» міститься роз`яснення про те що, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. 

Оскаржуваним рішенням суд задовольнив позовну вимогу про встановлення земельного сервітуту «відносно частини земельної ділянки, кадастровий номер 4610600000:01:002:0233 площею 0,0346 га, яка належить на праві власності (відповідачу), для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) …, які належать на праві власності (позивачці)»: при цьому в оскаржуваному рішенні не зазначено розмір цієї «частини».
В той же час, в суді апеляційної інстанції представник позивачки пояснила, що насправді мова йде про всю земельну ділянку відповідача загальною площею 0,0346 га.
Матеріали справи не містять даних про конфігурацію земельних ділянок позивачки та відповідача, а також даних про їхнє взаємне розташування, так само, як і даних про конфігурацію самого земельного сервітуту.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою ОСОБА_1 до суду було подано Висновок експерта № 10 від 08 липня 2019 року «за результатами проведення будівельно-технічного дослідження» за заявами ряду фізичних осіб, однак серед яких позивачка ОСОБА_1 є відсутньою, про «визначення технічної можливості влаштування проїзду на земельні ділянки кадастрові номери … на  АДРЕСА_1 з інших сторін цих земельних ділянок … до блокованих індивідуальних житлових котеджів № … на  АДРЕСА_1 » і згідно цього Висновку експерта … така технічна можливість є відсутня (а.с. 21-47).
Як вбачається з мотивувальної частини позовної заяви, позивачка ОСОБА_1 свої позовні вимоги обґрунтовує вищезгаданим Висновком експерта, оскільки її «земельна ділянка знаходиться у тому самому масиві котеджів, які перелічені у вищевказаній експертній оцінці, а відтак щодо неї так само відсутня технічна можливість у влаштуванні проїзду з інших сторін цих земельних ділянок».
На переконання колегії суддів, вищезгаданий Висновок експерта … не може бути належним та допустимим доказом того, що встановлення земельного сервітуту на всю земельну ділянку  площею 0,0346 га, яка на праві власності належить відповідачу ОСОБА_2 , є єдиним способом встановлення такого сервітуту для земельної ділянки відповідача та єдиним варіантом задоволення потреб саме позивачки у її праві проходу та проїзду транспортним засобом до належної їй на праві власності земельної ділянки.

Крім цього, як вбачається з пункту 1.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.11.2016 року, «для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та належать на праві власності ОСОБА_1 , останньою і було куплено присадибну земельну ділянку за згаданою адресою (а.с. 11) і доводи позовної заяви (так само, як і мотивувальна частина оскаржуваного рішення) не містять обґрунтування того, навіщо для «обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою:  АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_1 » встановлювати ще й земельний сервітут на іншу земельну ділянку, зокрема – на всю земельну ділянку відповідача (у матеріалах справи навіть відсутні докази того, що згадані земельні ділянки межують між собою).

За вищенаведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і у суду першої інстанції були відсутніми правові підстави для задоволення цих позовних вимог. Наведене є підставою для скасування судового рішення з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також з підстав неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалення нового судового рішення – про відмову ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог за їх необґрунтованістю та недоведеністю, що не перешкоджає її повторному зверненню до суду з метою забезпечення та захисту свого права на прохід і проїзд до належної їй на праві власності земельної ділянки: за доведеності неможливості задоволення цих потреб в інший спосіб та з урахуванням інтересів інших власників земельних ділянок.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1  у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2 за їх необґрунтованістю та недоведеністю. 
Стягнути з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 1 320 (одну тисячу триста двадцять) грн. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 17 грудня 2020 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Крайник Н.П.

                                                                        Шеремета Н.О.