Дата документу 09.12.2020 Справа № 310/3535/20

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 310/3535/20 Головуючий у 1-й інстанції: Морока С.М.
Провадження №22-ц/807/3650/20        Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 грудня 2020 року                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря 	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області  від 01 червня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,-

В С Т А Н О В И В:

 
В  травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Свої позовні вимоги  ОСОБА_1 обґрунтував тим, що в період з 20 вересня 2016 року по 29 вересня 2017 року він брав участь у бойових діях на сході України, що викликало у нього, як у громадянина України та безпосередньо учасника бойових дій душевні страждання.

Від початку збройної агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_1 постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, чим завдало йому моральної шкоди.

Враховуючи характер душевних страждань, пов`язаних з безпосередньою участю ОСОБА_1 в бойових діях, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, приймаючи факт протиправної окупації частини території України, вважає, що в результаті протиправних дій Росйської Федерації йому була завдана моральна шкода.

Із урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просив суд:

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 374 000,00 грн.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи,порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдана моральна шкода, є Російська Федерація, її збройні сили, а також створені нею військові формування, які підтримуються, спонсоруються та фактично керуються цієї державою. Саме в результаті військової агресії Російської Федерації проти України було порушено невід`ємне право на життя позивача, передбачене статтею 27 Конституції України та статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 2950 року. Відповідно до вимог частини першої статті 1166 ЦК України, частини шостої статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", частини четвертої статті 2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях", Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", схваленою Постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, та Заяви Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян", схваленої Постановою Верховної Ради України від 4 лютого 2015 року № 145-VIII, Російська Федерація повинна нести відповідальність по відшкодуванні завданої шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК Україним суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд виходив з того, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у судах України. При цьому суд, не піддаючи сумніву той факт, що Російська Федерація є державою-агресором відносно України і внаслідок збройної агресії Російської Федерації має місце тимчасова окупація частини території України, дійшов висновку, що Російська Федерація як держава, користується судовим імунітетом та не може бути учасником справи у суді загальної юрисдикції держави Україна без явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це її органів чи посадових осіб. У разі відсутності такої згоди рішення національних судів України можуть не визнаватися Російською Федерацією, а відповідно не будуть виконуватися, що не призведе до реального захисту та відновлення прав позивача.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки він не відповідає вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року № 1207-VII визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною четвертою статті 2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України "Про міжнародне приватне право", який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право", у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Отже, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Суд першої інстанції правомірно, з посиланням на відповідні норми законодавства, вказав на те, що іноземна держава має в Україні судовий імунітет, а отже необхідна наявність її згоди висловленої через уповноважених осіб або компетентні органи на участь у цивільній справі в якості відповідача.

Разом з цим статтею 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).

Згідно положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року №198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право".

Відмовивши у відкритті провадження у справі безпосередньо після надходження позовної заяви, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані особливості участі іноземної держави у цивільній справі в якості відповідача та в порушення наведених норм права перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі не надіслав відповідачу позовну заяву із додатками і не з`ясував, чи наявна згода Російської Федерації, висловлена через уповноважених осіб або компетентні органи, на розгляд даного спору в судах України.

З`ясування цього питання має істотне значення, оскільки від нього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії.

За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України. 
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 13 травня 2020 року у цивільній справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19) та постанові від 03 червня 2020 року у цивільній справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19). 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що усунути вищевказані недоліки, враховуючи повноваження апеляційного суду та межі розгляду справи судом апеляційної інстанції (статті 367, 374 ЦПК України) на стадії апеляційного перегляду неможливо.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у відкритті провадження у справі є передчасним та не відповідає нормам діючого законодавства, тому у відповідності до статті 379 ЦПК України, ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2020 року у цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повна постанова складена 11 грудня 2020 року.

Головуючий, суддя	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.