Постанова 
Іменем України                                       
28 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 761/15542/18
провадження № 61-10533св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,
відповідач -  ОСОБА_4 , 
представник відповідача - ОСОБА_5 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, 
у складі судді Савицького О. А., від 18 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Шахової О. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В., від 11 вересня 2019 року. 
 
Короткий зміст позову та його обґрунтування
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування іпотекодавцю перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодавця.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 вересня 2011 року між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладеного договір позики на суму 3 800 000 грн. З метою забезпечення виконання умов договору позики між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок та земельна ділянка, площею 0,150 га, кадастровий номер 3223155400:05:025:0044, розташовані по АДРЕСА_1 . Позивачу стало відомо, що відповідач відповідно до умов договору іпотеки здійснив реєстрацію права власності на предмет іпотеки, вартість якого відповідно до звіту ТОВ «Регіональний центр оцінки» від 07 квітня 2014 року визначена у розмірі 4 992 215 грн. Зазначала, що ринкова вартість предмета іпотеки станом на 11 квітня 2014 року становить 11 227 000 грн, а надані відповідачем звіти про вартість майна є недостовірними, тому відповідач має відшкодувати їй перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог у розмірі 7 471 268 грн.  
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя у розмірі 7 471 268 грн, а також судові витрати, пов`язані із розглядом справи.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 
2019 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя відсутнє, оскільки предмет іпотеки не покрив у повному розмірі заборгованість позивача перед відповідачем. Районний суд вважав належним та допустимим доказом на підтвердження вартості предмета іпотеки звіт, складений ТОВ «Регіональний центр оцінки» 07 квітня 2014 року.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва 
від 18 березня 2019 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що під час розгляду справи судом першої інстанції правильно застосовано положення Закону України «Про іпотеку», зокрема, частину третю статті 37 цього Закону, відповідно до якої іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Суд апеляційної інстанції зазначив, що іпотекодавцеві не надано право обирати оціночну компанію для визначення вартості предмета іпотеки, вартість визначається на момент набуття права власності на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель (пункт 6.4.1 договору іпотеки). Обов`язок погодження з іпотекодавцем оцінки майна та/або його вартості також не передбачено нормативно-правовими актами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва 
від 18 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 11 вересня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах 
(пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України) та порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не було взято до уваги, що метою оцінки, наданої ОСОБА_4 нотаріусу, є визначення оціночної вартості об`єкта оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства. Крім того, оцінка проводилась за іншою адресою та під іншим кадастровим номером земельної ділянки. Заявник зазначає, що суди не надали належної правової оцінки висновку про вартість предмета іпотеки, складеному ТОВ «Канзас Ріал Естейт». Наголошує на помилковості висновків судів попередніх інстанцій у частині визначення розміру заборгованості відповідача перед позивачем. Стверджує, що відповідач порушив право власності позивача.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу 
У відзиві на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить суд залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_2 -  ОСОБА_3 без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
02 вересня 2011 року між ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_4 (позикодавець) було укладено договір позики, згідно з пунктом 2.1 якого позивач отримала позику у сумі 1 984 000 грн, що на момент укладення договору становило еквівалент 248 000,00 доларів США по курсу 8,0 грн 
за 1 долар США.
У подальшому до зазначеного договору позики були укладені додаткові угоди №№ 1, 2, 3 від 02 квітня 2012 року, від 28 серпня 2012 року та 
від 01 листопада 2012 року відповідно, за якими сума позики була збільшена до 3 800 000,00 грн, що становило в еквіваленті 475 000,00 доларів США за курсом 8,0 грн за 1 долар США.
Відповідно до пункту 4.1 договору позики сума позики підлягає поверненню в гривнях та визначається виходячи з еквіваленту в доларах США по курсу, за яким можна придбати долари США у банку на момент (дату) здійснення розрахунків. 
Пунктом 6.3 договору позики передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 процентів річних від простроченої суми.
30 жовтня 2013 року ОСОБА_4 було складено нотаріально посвідчену заяву про те, що він отримав від ОСОБА_1 суму у розмірі 1 166 968,00 грн, що становить 145 861,00 доларів США по курсу 8,0 грн за 1 долар США. У заяві зазначено, що заборгованість за договором позики від 02 вересня 
2011 року станом на 30 жовтня 2013 року складає 2 633 032,00 грн, що становить еквівалент 329 129,00 доларів США по курсу 8,0 грн за 1 долар США.
Згідно наданого відповідачем розрахунку станом на 11 квітня 
2014 року заборгованість ОСОБА_1 за договором позики становила 
395 596,58 доларів США (заборгованість за сумою позики 329 129,00 доларів США та нараховані 30 % у сумі 66 467,58 доларів США), що в еквіваленті складало 5 380 113,49 грн (4 476 154,40+903 959,09 грн) за курсом 13,60 грн за 1 долар США.
З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики від 02 вересня 2011 року у той же день між нею та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В. за реєстровим номером № 2146, згідно з яким позивач надала в іпотеку належне їй на праві приватної власності нерухоме майно: земельну ділянку, площею 0,150 га, кадастровий номер 3223155400:05:025:0044, та житловий будинок, розташовані по АДРЕСА_1 . 
У пункті 6.4.1 договору іпотеки від 02 вересня 2011 року передбачено, що у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець підписанням цього іпотечного договору підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель для здійснення такої оцінки.
Відповідно до договору іпотеки, в якому міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя,11 квітня 2014 року за відповідачем як іпотекодержателем здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки, вартість якого відповідно до звіту про оцінку майна № LC140404-006 та звіту № LC140404-005 від 07 квітня 2014 року, складених                                   ТОВ «Регіональний центр оцінки», була визначена в загальному розмірі                 4 992 215,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на недостовірність ринкової оцінки майна, виконаної перед зверненням стягнення на предмет іпотеки, та вказувала, що відповідно до звітів про оцінку житлового будинку та земельної ділянки, складених у 2016 році ТОВ «Канзас» на її замовлення, ринкова вартість предмета іпотеки станом на 11 квітня 2014 року становить                    11 227 000,00 грн, а тому відповідач як іпотекодержатель, має відшкодувати їй як іпотекодавцю, перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя в розмірі 7 471 268,00 грн (11 227 000,00 грн/100х90% - 2 633 032,00 грн).
Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 03 грудня 2019 року звернувся до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У відповідності до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;
Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
За змістом статті 37 Закону України «Про іпотеку»(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
За змістом статті 5 Закону «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.
Згідно зі статтею 582 ЦК України оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.
Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи спір, враховуючи вказані норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки, який набуто іпотекодержателем у власність, над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Судами було взято до уваги, що складений на замовлення іпотекодержателя звіт про вартість предмета іпотеки у розмірі 4 992 215,00 грн відповідає умовам договору іпотеки                 від 02 вересня 2011 року, зокрема пункту 6.4.1, яким передбачено право іпотекодержателя на набуття у власність предмет іпотеки за вартістю, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель для здійснення такої оцінки. Наявність технічних помилок у звіті від 07 квітня 2014 року не впливає на правильність визначення вартості предмета іпотеки, а сам звіт про оцінку, який був складений на замовленням іпотекодержателя при зверненні стягнення на предмет іпотеки, не може вважатись недостовірним. Позивачем не спростовано належними та достатніми доказами розмір заборгованості за договором позики від 02 листопада 2011 року станом на 11 квітня 2014 року.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 березня 
2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 
2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                    О. В. Білоконь
 
                                                                                                                  Н. Ю. Сакара
 
        С. Ф. Хопта
 
                                                                                                                  В. В. Шипович