КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
28 вересня 2020 року                                                                         місто Київ
Справа №752/15806/13
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Нежури В.А., 
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва, у складі судді Плахотнюк Катерини Григорівни, від 20 листопада 2019 року та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва, у складі судді Плахотнюк Катерини Григорівни, від 20 листопада 2019 року в справі за поданням головного державного виконавця Голосіївського районного відділу виконавчої  служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маріуци Т.В. про видачу дубліката виконавчого листа, заінтересовані особи: стягувач - публічне акціонерне товариство «Родовід банк», боржник - ОСОБА_1 ,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року головний державний виконавиць Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби (далі також РВДВС) міста Київ Головного територіального управління юстиції (ГТУЮ) у місті Києві Маріуца Т.В. звернувся до суду з поданнями про видачу дублікатів виконавчих документів. 
Свої подання обґрунтовував тим, що на виконані у відділі Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві перебувають виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів №752/15806/13-ц виданих 27 серпня 2014 року Голосіївським районним судом міста Києва на виконання рішення за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 12 256, 72 дол. США та боргу у розмірі 97 210 грн. 
Перевіркою відомостей автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено факт втрати виконавчих документів. 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року подання головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маріуци Т.В. про видачу дубліката виконавчого листа задоволено. 
Видано дублікат виконавчого листа замість втраченого оригіналу виконавчого листа №752/15806/13-ц, виданого 27 серпня 2014 року Голосіївським районним судом міста Києва на виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2014 року по справі 752/15806/13-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» штрафних санкцій за кредитним договором №33.3/АА-00012.08.2 від 24 квітня 2008 року в розмірі 97 210 грн. 
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року подання головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маріуци Т.В. про видачу дубліката виконавчого листа задоволено. 
Видано дублікат виконавчого листа замість втраченого оригіналу виконавчого листа №752/15806/13-ц, виданого 27 серпня 2014 року Голосіївським районним судом міста Києва на виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2014 року по справі 752/15806/13-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованості за кредитним договором №33.3/АА-00012.08.2 від 24 квітня 2008 року заборгованість по тілу кредиту в розмірі 10 907,61 дол. США, заборгованість по відсоткам у розмірі 1 258,92 дол. США, що складає загальну суму 12 166,53 дол. США.
ОСОБА_1 з вказаними судовими рішеннями не погодився та подав апеляційні скарги. Просив скасувати вказані ухвали та ухвалити нові судові рішення про відмову у задоволені заяв про видачу дублікатів виконавчих листів. Зазначав, що, заявник звернувся до суду з поданням про видачу дублікатів виконавчих листів після закінчення встановленого законом строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання та не надав доказів їх втрати.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони до задоволення не підлягають.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2014 року в справі №752/15806/13-ц позовні вимоги ПАТ «Родовід банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором №33.3/АА-00012.08.2 від 24 квітня 2008 року по тілу кредиту в розмірі 10 907, 61 дол. США, заборгованість по відсоткам у розмірі 1 349, 11 дол. США, що складає загальну суму 12 256,72 дол. США, штрафні санкції за кредитним договором №33.3/АА-00012.08.2 від 24 квітня 2008 року в виді пені у розмірі 159800 грн та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 441 грн.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 червня 2014 року зазначене вище рішення суду першої інстанції змінено, зменшено розмір пені, стягнутої з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» з 159 800 грн. до 97 210 грн.
Вказані судові рішення набрали законної сили. 
28 серпня 2014 року, на виконання вказаних судових рішень, Голосіївським районним судом міста Києва видано три виконавчих листа.
29 листопада 2018 року Голосіївським РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві складено довідки про втрату виконавчих листів №752/15806/13-ц, виданих 27 серпня 2014 року Голосіївським районним судом міста Києва на виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2014 року по справі 752/15806/13-ц за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» штрафних санкцій за кредитним договором № 33.3/АА-00012.08.2 від 24 квітня 2008 року в розмірі 97210 грн та у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» штрафних санкцій за кредитним договором №33.3/АА-00012.08.2 від 24 квітня 2008 року в розмірі 97 210 грн. 
Згідно даних, що містяться в автоматизованій системі виконавчих проваджень, вказані виконавчі провадження були відкриті 18 та 20 листопада 2014 року а також, що на час розгляду справи в апеляційному суді вони зупинені.  
14 грудня 2018 року головний державний виконавиць Голосіївського РВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Маріуца Т.В. звернувся до суду з поданнями про видачу дублікатів виконавчих документів. 
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Виконавчі листи викладаються в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом заповнення відповідних форм процесуальних документів, передбачених Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему, і підписуються електронним цифровим підписом судді (в разі колегіального розгляду - електронними цифровими підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).
До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та Єдиного державного реєстру виконавчих документів, Положення про який затверджується спільним нормативно-правовим актом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України, із запровадженням яких відповідно до частини першої статті 1 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України вводяться в дію вимоги частини четвертої статті 431 ЦПК України щодо внесення виконавчого документу до Єдиного державного реєстру виконавчих документів, функціонування якого виключає втрату виконавчого документа, порядок видачі дублікату виконавчого документу замість втраченого визначено розділом XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Пунктом 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналізуючи пункт 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, єдиною підставою для видачі судом дубліката виконавчого листа є його втрата.
Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 474/783/17 (провадження № 61-29св17),  від 10 жовтня 2018 року у справі № 2-504/11 (провадження № 61-41846св18).
Дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно втрачено.
При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен подати докази на підтвердження втрати виконавчого листа, а суд має обов`язково перевірити, чи не було виконано рішення суду на підставі якого його видано та чи не втратило судове рішення законної сили
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 2-824/2009 (провадження № 61-5388св18).
Крім того, однією з підстав можливості видачі дубліката виконавчого документа, є подання відповідної заяви протягом строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання, який повинен обчислюватися з урахуванням переривання цього строку та/або його зупинення.
Відповідно до пункту 2) частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент видачі виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки, зокрема інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до пункту 1) частини першої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент видачі виконавчого листа), строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: пред`явленням виконавчого документа до виконання.
Аналогічні висновки викладені у пункті 1) частини четвертої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент розгляду справи).
Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого державним виконавцем та заінтересованими особами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення подань державного виконавця.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Не зважаючи на заяви апелянта, ним, в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, належних і допустимих доказів на підтвердження обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти подань державного виконавця перед судом не доведено.
Інші доводи апеляційних скарг, як такі, що не мають правового підґрунтя, наведених висновків суду теж не спростовують і не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, колегія суддів теж відхиляє.
Під час винесення судового рішення, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
В судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
За наведеного, ухвали районного суду належить залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_1 - без задоволення.
Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року залишити без змін. 
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Судді:                                                                            С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура