ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/2572/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                        судді-доповідача  Чумака С.Ю.,
                                                   суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,        
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро апеляційну скаргу Головного управління  Пенсійного фонду України в Запорізькій області 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у справі № 280/2572/20 (суддя І інстанції – Прасов О.О.)
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління  Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся з позовом до Головного управління  Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі-відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо виплати позивачу перерахованої пенсії за вислугу років з 01.01.2018 у заниженому розмірі: з 01.01.2018 по 31.12.2018 рік щомісячно 50% перерахованої пенсії, з 01.01.2019 до теперішнього часу щомісячно 75% перерахованої пенсії; 
- зобов`язати відповідача на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 за № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу га деяких інших осіб”, якою збільшено розміри грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, ч. 17 ст. 43 та ч. 4 ст. 63 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” провести з 01.01.2018 перерахунок та виплату пенсії позивачу, з урахування її збільшення в розмірі 100% суми підвищення пенсії; 
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів з виплати сум пенсії у заниженому розмірі, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 “Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб”, станом на дату виплати заборгованості у відповідному місяці.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року позов задоволений частково, а саме:
- визнано протиправними дії відповідача щодо виплати позивачу перерахованої пенсії за вислугу років з 01.01.2018 у заниженому розмірі: з 01.01.2018 по 31.12.2018 рік щомісячно 50% перерахованої пенсії; з 01.01.2019 по 31.12.2019 щомісячно 75% перерахованої пенсії;
- зобов`язано відповідача на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 за № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу га деяких інших осіб”, якою збільшено розміри грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, ст. 43, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» провести з 01.01.2018 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахування її збільшення в розмірі 100% суми підвищення пенсії.
- зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів з виплати сум пенсії у заниженому розмірі, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 “Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб”, станом на дату виплати заборгованості у відповідному місяці.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції висновку Верховного Суду, який викладений у рішенні від 6 серпня 2019 року у зразковій справі № 160/3586/19, про те, що лише з 05.03.2019 (з дати набрання законної сили судовим рішенням, яким визнано нечинним п. 2 постанови № 103) мають виплачуватися в 100% розмірі суми перерахованої пенсії, а також про наявність у Кабінету Міністрів України компетенції на встановлення порядку виплати перерахованих сум. Крім того, зазначає про  неврахування судом постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2019 № 804, якою встановлено, що у 2019 році виплата пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262, здійснюється в розмірі 75% суми підвищення пенсії, визначеної станом на 1 березня 2018 року. Також зазначає, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Порушень строків виплати пенсії не було, відтак оскільки відповідач не здійснював виплату пенсії позивачу з врахуванням вимог чинного законодавства (не з власної вини) вирішення питання виплати компенсації є передчасним.
В частині відмови від задоволення позову рішення суду першої інстанції не оскаржено.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію за вислугу  років відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон № 2262).
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі – Постанова № 103), пунктом першим якої постановлено перерахувати пенсії, призначені згідно із Законом № 2262 до 1 березня 2018 року (крім пенсій, призначених згідно із Законом особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) та поліцейським), з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення із служби (на дату відрядження для роботи до органів державної влади, органів місцевого самоврядування або до сформованих ними органів, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади), що визначені станом на 1 березня 2018 року відповідно до постанови № 704.
Пунктом 2 постанови № 103 визначено, що виплату перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови підвищених пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) проводити з 1 січня 2018 року в таких розмірах:
з 1 січня 2018 року – 50 відсотків;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року – 75 відсотків;
з 1 січня 2020 року – 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року.
У 2018 році пенсійним органом позивачеві здійснено перерахунок пенсії з 01.01.2018 та визначено її  в розмірі 9112 грн, проте відповідно до постанови № 103 вирішено виплачувати у 2018 році 50% від підвищення, тобто 2387,42 грн, а у 2019 році 75% від підвищення – 3581,13 грн, і лише з 1 січня 2020 року виплачувати позивачу повний розмір пенсії з урахуванням 100% підвищення – 4774,84грн. (а.с. 12)
Тобто, відповідач перерахував пенсію позивачеві в сторону збільшення  і визначив її в розмірі 9112 грн, а потім зменшив виплату підвищення у відсотковому відношенні: з 01.01.2018 по 31.12.2018 у значенні 50%, а з 01.01.2019 – у значенні 75%, керуючись приписами Постанови № 103.
10.03.2020 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про проведення перерахунку пенсії з 01.01.2018 у розмірі 100% підвищення суми пенсії. (а.с. 10)
У відповідь на таку заяву відповідачем листом повідомлено, що ч. 4 ст. 63 Закону  № 2262 визначено, що всі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах передбачених Кабінетом Міністрів України. З урахуванням повноважень, наданих Законом,  Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 103, на підставі якої з 01.01.2018 проведено перерахунок пенсії. Що стосується повноти виплати перерахованої пенсії, то на теперішній час пенсія виплачується у повному обсязі (з урахуванням 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеної  з 1 січня 2018 року). Разом з цим, відповідач повідомив, що до 01.01.2020 порядок проведення виплати пенсій, призначених згідно з Законом до 01.03.2018, був урегульований постановами КМУ від 21.02.2018 № 103 та від 14.08.2019 № 804. Таким чином, виплата пенсії позивачу проводиться відповідно до вимог чинного законодавства, заборгованості немає. (а.с. 11)
Вважаючи протиправними дії пенсійного органу щодо зменшення розміру пенсії за рахунок виплати у 2018 році 50% та у 2019 році 75% від суми підвищення пенсії, перерахованого та визначеного з 01.01.2018, та з вимогою зобов`язати відповідача як провести виплату його перерахованої пенсії з 1 січня 2018 року в повному обсязі без урахування зменшення підвищення, передбаченого пунктом 2 Постанови КМУ № 103 та нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів з виплати сум пенсії у заниженому розмірі, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Задовольняючи позов частково, суд  першої інстанції виходив з того, що відповідач перерахував пенсію позивачу у сторону збільшення, а потім зменшив виплату підвищення у відсотковому відношенні, керуючись приписами постанови  КМУ № 103  «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», тому зменшивши виплату пенсії позивачу упродовж 2018-2019 років, відповідач фактично частково припинив її виплату на підставі підзаконного нормативно-правового акту. Відтак, оскільки відповідачем виплата пенсії позивачу в частині припинена не з підстав, передбачених законами України,  тому дії відповідача  є протиправними і позивач обґрунтовано має право на виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Разом з цим, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги в частині щодо періоду щомісячно заниження 75% з 01.01.2019 до теперішнього часу.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на те, що рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає законність і обґрунтованість такого рішення в частині задоволення позовних вимог. 
У ст. 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Відповідно до статті 1-1 Закону № 2262 законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Натомість, як зазначалось вище, пунктом 2 постанови № 103 постановлено виплату перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови підвищених пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) проводити з 1 січня 2018 року у таких розмірах:
з 1 січня 2018 року – 50 відсотків;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року – 75 відсотків;
з 1 січня 2020 року – 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1  березня 2018 року.
Отже, пунктом 2 постанови № 103 було передбачено, що виплата перерахованих пенсій здійснюватиметься не в повному обсязі. При цьому, виплату недоплаченої у 2018-2019 роках пенсії постановою 103 взагалі не передбачено.
Фактично зазначеними пунктами постанови №  103 зменшений розмір доплат до пенсій за результатами перерахунку у 2018 та 2019 роках, у зв`язку з чим у 2018-2019 роках пенсія позивачу виплачувалась в меншому ніж нараховано розмірі відповідно на 50% та 25% підвищення.
Разом з тим, за приписами частини 3 статті 52 Закону № 2262 виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія.
Як вказувалось вище, відповідач перерахував пенсію позивачеві в сторону збільшення і визначив її в розмірі 9112 грн, а потім зменшив виплату підвищення у відсотковому відношенні, керуючись приписами Постанови № 103, зменшивши таким чином у 2018-2019 роках вже визначений розмір пенсії.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що зменшивши розмір виплаченої позивачеві упродовж 2018-2019 років пенсії, відповідач фактично частково припинив її виплату на підставі підзаконного нормативно-правового акту.
Проте, згідно з приписами пунктів 1 та 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Приписами частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року (далі – Закон № 1058-IV) встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009);
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Отже, як приписи статті 1-1 Закону № 2262, так і приписи пункту 5 частини 1 ст. 49 Закону № 1058 визначають, що зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, зокрема і припинення (зменшення розміру) виплати пенсії, може бути здійснена лише шляхом внесення змін до законів, а не шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів, які по іншому, ніж в законі, визначають такі умови і норми.
Законодавець в цих випадках не делегував право встановлювати інші випадки припинення (зменшення розміру) виплати пенсії іншим владним суб`єктам.
Постанова КМУ № 103 є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку Законами № 2262 і № 1058, які не передбачають можливості невиплати особі-пенсіонеру частини нарахованої пенсії на підставі рішення Кабінету Міністрів України. Натомість, як зазначалось вище ч. 3 ст. 52 Закону № 2262 містить чіткий припис про виплату пенсії за поточний місяць загальною, тобто повною, сумою і виключень з цього правила ні Закон № 2262, ні Закон № 1058 не передбачають.
Посилання відповідача на постанову КМУ № 103 є безпідставним, оскільки остання є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку Законами № 2262 і № 1058.
Такий підхід суду першої інстанції при застосуванні норм права узгоджується з приписами ч. 3 ст. 7 КАС України, відповідно до якої у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надано Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Крім того, питання строків виплати доплат до пенсії за результатами проведеного перерахунку, тобто частини пенсії особи, а також розмірів такої доплати не охоплюються поняттям «порядок проведення перерахунку пенсії», тому право позивача на отримання перерахованого розміру пенсії за період з 01.01.2018 року, з урахуванням вже сплачених сум, має визначатися та визначається безпосередньо Законом № 2262-ХІІ, отже підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист прав власності», а відповідні суми доплати до пенсії за результатом проведення перерахунку слід вважати «майном» у значенні цього положення, оскільки позивач отримав право на вказані суми виплат, яке як до прийняття, так і під час чинності постанови № 103, було передбачено Законом № 2262-ХІІ, отже, невиплата вказаних сум є втручанням у право позивача на мирне володіння майном.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 2040/7219/18.
При цьому, колегія суддів також враховує, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року у справі № 826/3858/18, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 5 березня 2019 року, визнано протиправними та нечинними пункти 1, 2 постанови № 103  та зміни до пункту 5 і додатку 2 Порядку № 45.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 826/3858/18 залишено без змін постановою Верховного Суду від 12.11.2019, в якій суд касаційної інстанції, зокрема вказав на відсутність у Кабінету Міністрів України права здійснювати розстрочку виплати перерахованої пенсії, оскільки системний аналіз статей 51, 52, 55, 63 Закону № 2262-ХІІ свідчить про те, що наявність у Кабінету Міністрів України права встановлювати порядок перерахунку пенсії не є тотожним та не визначає право встановлювати відстрочку або розстрочку виплати пенсії, тобто змінювати часові межі виплати.
З огляду на вказане Верховний Суд у зазначеній справі дійшов висновку, що оскаржувані пункти Постанови Кабінету Міністрів України № 103 всупереч вимогам  частини третьої статті 1-1, статті 43, частини четвертої статті 63 Закону № 2262, змінюють умови і норми пенсійного забезпечення військовослужбовців, зокрема позивача.
За таких обставин Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що пункти 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 103 є протиправними та такими, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили.
Отже, пункти 1, 2 постанови № 103 визнані протиправними та нечинними саме з підстав їх невідповідності приписам Закону № 2262, тобто правовому акту вищої сили. Оскільки ж така невідповідність існувала з моменту прийняття постанови № 103 і саме це є підставою для задоволення позову з 01.01.2018, то дата набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/3858/18 (05.03.2019) не впливає на дату, з якої позивач потребує судового захисту.
Тобто, відповідач протиправно з 1 січня 2018 року виплачував позивачу нараховану пенсію не в повному обсязі, а тому саме з 1 січня 2018 року права та інтереси позивача підлягають поновленню.
Посилання відповідача на те, що ним у  2019 році правомірно проведено виплату перерахованої пенсії позивача у розмірі 75% з огляду на приписи постанови КМУ № 804 від 14.08.2019, суд апеляційної інстанції також вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалось вище, у Кабінету Міністрів України відсутні повноваження змінювати встановлені Законом № 2262 умови пенсійного забезпечення, проте фактично постанова № 804 дублює положення п. 2 постанови № 103, які визнанні нечинними. 
Такий висновок підтверджується тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2020 року у справі № 640/19133/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2020 року, постанову № 804 визнано протиправною та нечинною з тих самих підстав, що і пункти 1 та 2 постанови № 103, а саме з підстав її невідповідності приписам статей 1-1, 51, 52, 55, 63 Закону № 2262-ХІІ.
За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу пенсію з урахуванням 100 % підвищення (перерахованого з 01.01.2018) суми пенсії з 1 січня 2018 року.
При цьому, посилання апелянта на правову позицію, викладену в рішенні Верховного Суду від 6 серпня 2019 року у зразковій справі № 160/3586/19, про необхідність виплати пенсії в повному обсязі з 5 березня 2019 року, є безпідставними оскільки спірними у зразковій справі були правовідносини щодо протиправності дій органу Пенсійного фонду України стосовно зменшення розміру пенсії саме з 5 березня 2019 року і відповідно, Верховний Суд  розглядав правовідносини в межах заявлених позовних вимог, про що зазначено у рішенні. Тобто, період з 1 січня 2018 року по 4 березня 2019 року взагалі не був предметом розгляду в зразковій справі, оскільки позивачем такі вимоги не ставилися.
Стосовно вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок).
Згідно з ст. 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Наведені норми свідчать про те, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
У п. 4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Використане у ст. 3 Закону № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Таким чином, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 55 Закону № 2262-XII, ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі – пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.
Отже, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону № 2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Отже, основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 6 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі № 523/1124/17, від 3 липня 2018 року у справі № 521/940/17, від 5 жовтня 2018 року у справі №127/829/17, від 12.02.2019 у справі № 814/1428/18 та від 10.04.2019 № 686/13725/17.
З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги той факт, що з 01.01.2018 відповідач діє неправомірно, не виплачуючи позивачу суму підвищення пенсії в повному обсязі, існує заборгованість з її виплати в тому числі з порушенням строків такої виплати, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції задоволення позову в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів з виплати сум пенсії у заниженому розмірі, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України № 103.
ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
1. Постанова КМУ № 103 є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку Законами № 2262 і № 1058.
2. Пункти 1, 2 постанови № 103 визнані протиправними та нечинними саме з підстав їх невідповідності приписам Закону № 2262, тобто правовому акту вищої сили. Оскільки ж така невідповідність існувала з моменту прийняття постанови № 103 і саме це є підставою для задоволення позову з 01.01.2018, то дата набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/3858/18 (05.03.2019) не впливає на дату, з якої позивач потребує судового захисту. Відповідач протиправно з 1 січня 2018 року виплачував позивачу нараховану пенсію не в повному обсязі, а тому саме з 1 січня 2018 року права та інтереси позивача підлягають поновленню.
3. Правова позиція, викладена у рішенні Верховного Суду  від 6 серпня 2019 року у зразковій справі №  160/3586/19, про необхідність виплати пенсії в повному обсязі з 5 березня 2019 року не підлягає застосуванню у цій справі, оскільки період з 1 січня 2018 року по 4 березня 2019 року не був спірним у зразковій справі і відповідно Верховний Суд розглядав правовідносини в межах заявлених позовних вимог, про що безпосередньо зазначено у рішенні.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно у 2018-2019 роках виплачував позивачу пенсію у меншому, ніж нараховано, розмірі без урахування 100% підвищення суми підвищення пенсії, визначеної станом на 1 березня 2018 року, а тому повинен виплатити позивачу недоплачену у зв`язку з такими діями суму пенсії.
Крім того, оскільки з 01.01.2018 відповідач діє неправомірно, не виплачуючи позивачу суму підвищення пенсії в повному обсязі, існує заборгованість з її виплати в тому числі з порушенням строків такої виплати, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції задоволення позову в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1  компенсацію втрати частини доходів з виплати сум пенсії у заниженому розмірі, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України № 103.
Отже, судом першої інстанції рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим  апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Оскільки справа є справою незначної складності відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
На підставі викладеного, керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління  Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у справі № 280/2572/20 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                            суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                            суддя                                                            І.В. Юрко