Постанова
Іменем  України 
05 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 496/5244/14-ц
провадження № 61-8815св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,               
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
заявник - товариства з обмеженою Відповідальністю «Фінансова компанія «Позика»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області у складі судді Дранікова С. М. від 10 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М. 
від 04 квітня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст заяви
У квітні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (далі - ТОВ «ФК «Позика») звернулося до суду із заявою про заміну стягувача публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - 
ПАТ «УкрСиббанк») на його правонаступника - ТОВ «ФК «Позика».
Заява обґрунтована тим, що 11 лютого 2015 року Біляївським районним судом Одеської області було ухвалено заочне рішення у справі 
№ 496/5244/14-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за договором кредиту, яким позовні вимоги були задоволені.
02 грудня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» було укладено договір факторингу № 50/1, відповідно до умов якого право грошової вимоги до боржників щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникла на підставі первинних договорів, перейшло до ТОВ «ФК «Фінактив».
12 грудня 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» та 
ТОВ «ФК «Позика» було укладено договір факторингу № 50/1-1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 11155757000 
від 25 травня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «ФК «Позика».
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області 15 серпня 2017 року заяву ТОВ «ФК «Позика» залишено без задоволення.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області 06 грудня 2017 року скасовано ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 10 січня 2018 року, яку залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року, замінено у цивільній справі № 496/5244/14-ц сторону виконавчого провадження - стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника - 
ТОВ «ФК «Позика».
Ухвала суду першої інстанції, з висновками якої погодився суд апеляційної інстанції, мотивована тим, що на стадії виконавчого провадження стягувач відступив своє право вимоги до боржників за кредитним договором ТОВ «ФК «Фінактив», що відступило свої права вимоги за вказаним договором 
ТОВ «ФК «Позика», що є підставою для заміни стягувача.
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
У травні 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 10 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви щодо заміни стягувача.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. В матеріалах справи відсутні належні докази наявності у заявника права вимоги, оскільки у ТОВ «ФК «Позика» та 
ТОВ «ФК «Фінактив» відсутні первинні документи та документи, які необхідно було передати при укладенні договору між ПАТ «УкрСиббанк» та 
ТОВ «ФК «Фінактив». Докази, на які посилаються суди попередніх інстанції, не відповідають вимогам чинного законодавства.
ОСОБА_2 у касаційній скарзі вказує також на те, що у матеріалах справи відсутні належні докази того, що його було повідомлено про час та дату судового засідання відповідно до норм ЦПК України. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13 травня 2019 року  відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано справу  № 496/5244/14-ц з Біляївського районного суду Одеської області.
У червні 2019 року справа № 496/5244/14-ц надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що 11 лютого 2015 року Біляївський районний суд Одеської області ухвалив заочне рішення у справі № 496/5244/14-ц за позовом 
ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за договором кредиту, яким позовні вимоги були задоволені. Ухвалою апеляційного суду Одеської області 
від 27 травня 2015 року вказане заочне рішення було залишено без змін.
02 грудня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив»   було укладено договір факторингу № 50/1, відповідно до якого право грошової вимоги до боржників щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникла на підставі первинних договорів, перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив».
На підтвердження виконання Договору Факторингу № 50/1 від 02 грудня 
2016 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» було складено Акт приймання-передачі права вимоги.
12 грудня 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» було укладено договір факторингу № 50/1-1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 11155757000 
від 25 травня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «ФК «Позика».
Відповідно до пункту 3.1. договору факторингу сума фінансування, що надається фактором клієнту під відступлення прав вимоги, складає 2 024 204,89 грн. Фактор зобов`язується сплатити суму фінансування у розмірі, визначеному у пункті 3.1 цього договору одним платежем в дату підписання сторонами реєстру боржників (пункт 3.2 договору). 
На підтвердження виконання Договору Факторингу № 50/1-1 від 12 грудня 2016 року, між ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» складено Акт приймання-передачі права вимоги.
Суди встановили, що вказані договори факторингу є чинними й у встановленому законом порядку не розірвані, недійсними не визнані. 
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_2 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 10 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.
Згідно з частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Відповідно до частин першої та другої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
Під процесуальним правонаступництвом у виконавчому провадженні необхідно розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від правопопередників до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні.
Підставами правонаступництва є смерть громадянина, що був стороною виконавчого провадження, оголошення його померлим, реорганізація юридичної особи, відступлення права вимоги, переведення боргу (глава 47 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та 
статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
Доказами правонаступництва, залежно від підстав виникнення, можуть бути: свідоцтво про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України), передавальний акт комісії з припинення юридичної особи (статті 104, 106 ЦК України), правочин щодо заміни кредитора або боржника у зобов`язанні (статті 512, 513, 520, 521 ЦК України).
Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржник). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Суди встановили, що за договором факторингу від 12 грудня 2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика», до 
ТОВ «ФК «Позика» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором від 25 травня 2007 року № 11155757000, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду № 916/2286/16 від 17 січня                      2020 року.
Суди дійшли обґрунтованих висновків, що ТОВ «ФК «Позика» є правонаступником ТОВ «ФК «Фінактив», а останнє є правонаступником 
ПАТ «УкрСиббанк» щодо права вимоги до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та може бути стороною виконавчого провадження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги на судові рішення судів попередніх інстанцій
Доводи ОСОБА_2 про те, що його не було належним чином повідомлено про час та дату судового засідання, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Оскільки оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 10 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                   М. Є. Червинська
 
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                           А. Ю. Зайцев