Справа № 347/2151/19 
Провадження № 22-ц/4808/1112/20 
Головуючий у 1 інстанції Крилюк  М. І. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:                        Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                        Мельник О.В.
з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Вербовецька сільська рада, орган опіки та піклування Косівської райдержадміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене у складі судді Крилюк М.І. 30 липня 2020 року у м.Косів,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
06.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Вербовецька сільська рада та орган опіки і піклування Косівської райдержадміністрації, у якому просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 та зобов`язати Вербовецьку сільську раду зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у вказаному житловому будинку.
Позов обгрунтувала тим, що їй на праві приватної власності належить вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. У ньому зареєстрована її колишня невістка ОСОБА_3 , відповідач в даній справі. В період з 2007 року по цей час відповідачка по місцю реєстрації жодного дня не проживала та її речей у житловому будинку не було. Вона в будинок не навідувалася, комунальні послуги не сплачувала та не доглядала за господарством. Позивачка стверджувала, що через формальну реєстрацію відповідачки у її житловому будинку, не має можливості отримати субсидію на комунальні послуги. 
Посилаючись на положення ст.ст. 163, 191 ЖК України, ч. 2 ст. 405 ЦК України, просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2020 року взадоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що в разі зняття відповідачки з реєстрації місця проживання, провести реєстрацію по місцю її фактичного проживання буде не можливим, що в свою чергу в значній мірі порушить права неповнолітньої дитини.
При цьому суд взяв до уваги правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові №465/7083/13-ц від 10.07.2019 року, відповідно до якого вважав, що неповнолітній ОСОБА_4 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання в житловому будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Також суд зазначив, що син позивачки ОСОБА_5 - батько неповнолітнього ОСОБА_4 зареєстрований у житловому приміщенні, проте позивачка жодних вимог про зняття його з реєстрації у вказаному житловому будинку не ставить, тому дитина має право на користування житловим приміщенням за місцем своєї реєстрації та місцем реєстрації свого батька.
Крім того, суд врахував і ту обставину, що у відповідачки ОСОБА_3 немає іншого житла, крім того, в якому вона зареєстрована, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 . Згідно рішення Косівського районного суду від 03.12.2015 року визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 , що буде порушенням права на житло неповнолітньої дитини в разі визнання його матері такою, що втратила право на спірне житло.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог.
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Скаржник посилається на те, що суд порушив норми процесуального права, розглянувши справу без її участі та зазначивши у рішенні, що вона подала заяву про розгляд справи без її участі, що не відповідає дійсності. 
Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_3 , взагалі, у її будинку не проживала жодного дня з моменту реєстрації, тому помилково застосував ч. 1 ст. 29 ЦК України та безпідставно послався на норми ст.ст. 150, 156 ЖК України.
Зазначає, що вона довела позовні вимоги, оскільки посилалась на ч. 2 ст. 405 ЦК України, доказом того, що відповідача не проживала у будинку без поважних причин з 2007 року по даний час є акти обстеження матеріально-побутових умов, а відповідачка не навела жодної причини, з якої вона не проживала та не користувалася будинком.
Скаржник не погоджується із висновком суду стосовно порушення прав дитини і позбавлення її житла у разі, якщо відповідачка буде визнана такою, що втратила право на користування житловим будинком, адже вона не заявляла позовні вимоги про зняття з реєстрації дитини в спірному будинку. Крім того, у будинку зареєстрований та проживає її син - батько дитини, з яким дитина може проживати. Задоволення позову не погіршить становища неповнолітньої дитини, так як дитина з дня народження у будинку не проживала.
Суд неправильно витлумачив клопотання представника органу опіки та піклування, в якому останній просив прийняти рішення для забезпечення найкращих інтересів дитини. У цьому клопотанні не йшлося про те, що зняття відповідачки з реєстрації призведе до порушення майнових прав дитини, якій належить право користування будинком.
Апелянт та її представник підтримали доводи апеляційної скарги у засіданні суду апеляційної інстанції.
Доводи інших учасників справи
Відповідач не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу. В судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила, що не перешкоджає розгляду справи. Тому з урахуванням ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд вирішив розглядати справу за відсутності відповідача.
Третя особа Вербовецька сільська рада в особі сільського голови подала клопотання про розгляд справи без участі її представника. У вирішенні спору покладається на розсуд суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 в порядку спадкування на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом серії ААР №651356 від 26.04.1999 року (а.с. 5).
За даними виписки з погосподарської книги Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області, виданої виконкомом сільської ради 11.02.2019 року №43/02.2-18, довідки Вербовецької сільської ради від 15.11.2019 року №435/02.2.19 (а.с. 10, 20) в успадковуваному житловому будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 - голова господарства, ОСОБА_3 - колишня дружина та їхній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).
Рішенням Косівського районного суду від 03.12.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано. Неповнолітню дитину ОСОБА_4 залишено проживати з матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 6).
ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що ОСОБА_3 без поважних причин з часу її реєстрації в житловому будинку по АДРЕСА_1 (2007 року) по даний час не проживає. Цю обставину відповідачка не заперечила, зазначивши у відзиві на позов (а.с. 18-19), що вона разом з сином проживає в будинку своєї матірі по АДРЕСА_2 . Проте, зареєструватись в ньому на проживання не може у зв`язку з відсутністю документів власності на цей будинок та згоди на реєстрацію, про що зазначено також в довідці Вербовецької сільської ради від 15.11.2019 року (а.с. 20).
Позиція суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в разі зняття відповідачки з реєстрації місця проживання у житловому будинку позивачки, провести реєстрацію по місцю фактичного проживання відповідачки буде неможливим, що в свою чергу в значній мірі порушить права неповнолітньої дитини ОСОБА_4 .
Однак, з таким висновком суду погодитись не можна.
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником житлового будинку, у якому зареєстрована відповідач - її колишня невістка ОСОБА_3 , однак в період з 2007 року по цей час відповідачка по місцю реєстрації не проживає, тому через формальну реєстрацію відповідачки в її житловому будинку, порушуються її законні права на користування та розпорядження власним будинком. Також вона не має можливості отримати субсидію на комунальні послуги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, житловий будинок по АДРЕСА_1 позивачка набула у власність в порядку спадкування. В ньому фактично з часу переходу будинку у власність позивачки ніхто з сторін не проживав жодного дня. Однак з 2007 року (з часу народження онука позивачки), зареєструвались на проживання в цьому будинку: син позивачки ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_3 (колишня невістка) та їхній неповнолітній син ОСОБА_4 , 2007 року народження (внук позивачки).
Відповідачка не була членом сім`ї власника житла - позивачки, оскільки згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, а відповідач ОСОБА_3 була дружиною сина позивача, тому була членом його сім`ї до розірвання шлюбу в 2015 році.
Матеріалами справи підтверджується, що права позивачки, як власника житлового будинку порушуються відповідачем, яка у будинку фактично не проживає, однак має у ньому зареєстроване місце проживання, що є перешкодою для позивача у здійсненні повноважень власника.
У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування.
Така позиція висловлена у висновку Верховного Суду у постанові від 29 липня 2020 року у справі №345/1241/19.
Із змісту рішення вбачається, що суд першої інстанції погодився із тим, що права позивачки порушені відповідачкою і є підстави для визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Попри те, суд відмовив у задоволенні позову із тієї підстави, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, порушить права їх неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.
Так, порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання передбачено статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у якій не вказано такої підстави як зняття неповнолітньої дитини з реєстрації місця проживання за адресою, де був зареєстрований один із батьків, у зв`язку із визнанням останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
Таким чином, зняття відповідачки, яка є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_4 , не порушить права дитини, оскільки зняття матері із реєстрації місця проживання за адресою, де також зареєстрована її дитина, якій виповнилось 10 років, не є підставою для зняття дитини із реєстрації місця проживання за вказаною адресою.
Крім того, позивач ОСОБА_1 не заявляла вимоги до свого внука - неповнолітнього ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
Заперечуючи позовні вимоги, відповідачка у відзиві на позов (а.с. 18-19) посилалась на те, що у будинку ніхто не проживає, проте цей будинок дасть можливість сину у майбутньому обрати місце свого проживання та забезпечить місце реєстрації на даний момент.
Однак, предметом позову ОСОБА_1 є визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а не її сина.
Неповнолітній ОСОБА_4 залишається зареєстрованим у житловому будинку позивачки по АДРЕСА_1 і у випадку визнання матері такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, не може бути визнаний таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки до 14 років не має права самостійно обирати місце проживання. Така позиція відповідає правовому висновку, висловленому Верховним Судом у постанові від 10 липня 2019 року у справі №465/7083/13-ц.
Суд першої інстанції, мотивуючи відмову у задоволенні позовних вимог, помилково зіслався на вказаний правовий висновок, оскільки у розглянутій Верховним Судом справі були інші правовідносини, а саме: заявлено позовну вимогу про визнання також неповнолітнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В даній справі позивачка не просить визнати неповнолітню дитину такою, що втратила право на користування житлом.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновок Верховного Суду у справі №759/19394/15-ц (постанова від 27 грудня 2018 року) про те, що безпідставними є доводи, що малолітня особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована лише з тим із батьків, з яким вона проживає, оскільки приписами ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що, оскільки у будинку по АДРЕСА_1 зареєстрований батько неповнолітнього ОСОБА_4 , права останнього не можуть бути порушені внаслідок визнання відповідачки такою, що втратила право на користування вказаним житловим будинком, оскільки ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.
З огляду на викладене, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що оскільки раніше суд визначив місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_3 , то визнання матері такою, що втратила право на житло, порушить права на житло неповнолітньої дитини. З цих же підстав помилковою та безпідставною є позиція органу опіки та піклування у цій справі, висловлена у клопотанні (а.с. 62-63), яка полягає в тому, що визнання матері дитини - ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком, призведе до порушення права дитини на реєстрацію в спірному будинку.
Мотивуючи відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції також безпідставно врахував ту обставину, що у відповідачки ОСОБА_3 на праві власності немає іншого житла, крім того, в якому вона зареєстрована, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 . При цьому суд першої інстанції не врахував, що відповідачка постійно проживає в будинку своєї матері, що є її житлом, а у житловому будинку позивачки вона тільки зареєстрована. Відсутність у відповідачки можливості зареєструватись за адресою фактичного проживання чи за будь-якою іншою адресою не може бути підставою для відмови у позові про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки позивачка, як власник житлового будинку, має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном.
З огляду на викладене позовні вимоги є обґрунтованими.
Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував, не визначився із характером правовідносин у справі та нормами матеріального права, що підлягали застосуванню до вказаних правовідносин, тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Переглянувши справу, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Вербовецька сільська рада, орган опіки та піклування Косівської райдержадміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку задовольнити.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Вербовецька сільська рада, орган опіки та піклування Косівської райдержадміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Зобов`язати Вербовецьку сільську раду зняти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з реєстрації місця проживання у житловому будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Головуюча                                                                М.Д. Горейко
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
І.О. Максюта
Повний текст постанови складено 23 жовтня 2020 року