Номер провадження: 22-ц/813/6894/20 
Номер справи місцевого суду: 523/7796/19
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року позов  ОСОБА_2  (який зареєстрований: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до  ОСОБА_3  (який зареєстрований: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ),  ОСОБА_1  (яка зареєстрована: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_3 ) про стягнення боргу за договором позики – задоволено. 
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 ,  ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , на користь  ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , суму боргу в розмірі 9 921 020 (дев`ять мільйонів дев`ятсот двадцять одна тисяча двадцять) гривень 00 коп.
Стягнуто в рівних частках з  ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 ,  ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , на користь  ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , сплачений позивачем судовий збір в розмірі 9 605 грн. 00 коп., а саме по 4 802 грн. 50 коп. з кожного.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 03.12.2020 року,  сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.
Від ОСОБА_1 на електрону пошту апеляційного суду 01.12.2020 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантинними заходами, які обмежують участь учасників справи безпосередньо у судовому засіданні.
03.12.2020 року на електрону пошту апеляційного суду від ОСОБА_2 та від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 надійшли клопотання, у яких останні просили розглянути справу за відсутність позивача та відповідача.
КлопотанняОСОБА_1 про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».
Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинності з 26 жовтня 2020 року.
Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».
 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду.
При цьому, ОСОБА_1 мала можливість подати клопотання про участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, однак таким правом не скористалася.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, належне повідомлення учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи та розглянути справу у її відсутність.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що між  ОСОБА_2 , як позикодавцем з одного боку та  ОСОБА_3 , як позичальником з іншого боку, 04.07.2016р., було укладено договір позики за змістом п. 1.1. якого позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути надані кошти в повному обсязі у порядку та на умовах, передбачених цим Договором (а.с.8).
Відповідно до п. 2.1. договору позики позика надається позикодавцем у безготівковій формі окремими частинами, розмір (сума) яких визначається сторонами у додаткових угодах до договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника та/або на поточний рахунок дружини позичальника - ОСОБА_1 , шлюб між якими зареєстрований 07 листопада 2014 року, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 657 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 .
За змістом п. 4.1. договору позики сторони домовилися, що загальна сума позики, наданої позичальнику на умовах цього договору, розмір (сума) окремих частин якої визначається у додаткових угодах до Договору, підлягає поверненню позикодавцю у строк до 25 листопада 2018 року в повному розмірі, якщо інший строк повернення коштів не встановлений у відповідній додатковій угоді до Договору. Повернення коштів позикодавцю проводиться позичальником в готівковій або безготівковій формі шляхом перерахування відповідних коштів на поточний рахунок позикодавця за реквізитами, вказаними у п.4.2. договору позики.
На виконання п. 2.1. договору позики між сторонами було укладено 47 додаткових угод на загальну суму 9 921 020 грн., із яких 4 147 500 грн. окремими частинами було перераховано позивачем на відповідні рахунки позичальника, а 5 773 520 грн. - на рахунок дружини позичальника - ОСОБА_1 відповідно, що підтверджується доданими до позову додатковими угодами та копіями квитанцій АТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 10-104).
В строк визначений договором позики, позичальник кошти не повернув.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що у випадку коли кошти отримані одним із подружжя за договором позики використані в інтересах сім`ї, що встановлено судом при розгляді справи, вони підлягають стягненню у солідарному порядку з кожного із подружжя. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
За нормами ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка.
В силу ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Майном, як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Судовим розглядом справи встановлено, що 04.07.2016р., між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики та додаткові угоди згідно до якого, відповідач отримав кошти в сумі 9 921 020,00 грн.  Порядок та строки повернення обумовлені в договорі. 
Разом з тим відповідач, неналежно виконував зобов`язання за договором, кошти не повернув.
У випадку коли кошти отримані одним із подружжя за договором позики використані в інтересах сім`ї, що встановлено судом при розгляді справи, вони підлягають стягненню у солідарному порядку з кожного із подружжя. Зазначений висновок суду узгоджується із Висновками КЦС у складі Верховного суду у Постановах по справах № 639/7335/15-ц від 03.05.2018р., № 713/285/12 від 26.09.2018р., № 761/11059/16 від 11.10.2018р.
При цьому, судом також враховано, що відповідач ОСОБА_3 надав до суду нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої позов визнав. Представник відповідачки, за згодою відповідачки, визнав позов частково, а саме визнав всі обставини позовної заяви за виключенням солідарної відповідальності та вважав, що відповідачка ОСОБА_1 , має відповідати з іншим відповідачем в рівних частках.
З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за договором позики. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає про те, що кошти, які перераховував позивач ОСОБА_2 , не витрачались в інтересах сім`ї.
Проте, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта безпідставними, з огляду на наступне.
Так, у ч.4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.
Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судом  обставин справи, для визначення солідарного характеру обов`язків   відповідачів щодо повернення боргу за договором позики з`ясуванню підлягало питання, чи укладено такий договір її чоловіком ОСОБА_5 в інтересах сім`ї.
Як встановлено матеріалами справи кошти були зараховані на поточний рахунок ОСОБА_1 і тільки вона могла отримувати з рахунку зазначені кошти, а отже використовувати їх як в своїх інтересах, так і в інтересах сім`ї.
Крім того, судом також вірно встановлено, що жодних доказів на підтвердження передачі цих коштів відповідачу ОСОБА_3 , відповідачкою до суду не надано, а отже кошти, за договором позики, який уклав її чоловік з позивачем отримувала і вона і саме вона розпоряджалась ними.
Більш того, у нотаріально посвідченій заяві від 06.10.2019 року, у якій відповідач ОСОБА_3 визнав позов, останній також підтвердив, що дійсно між ним та ОСОБА_2 укладався зазначений у позові договір позики від 04.07.2016 року та додаткові угоди до цього договору на загальну суму 9921020 грн., які різними, окремими частинами, перераховувалися або на його, або на картковий рахунок його колишньої дружини – ОСОБА_1 . Також, ОСОБА_3 було зазначено, що зазначений договір укладався з метою задоволення їх із колишньою дружиною побутових потреб, а також на спільний відпочинок та дозвілля, на що позичені кошти в подальшому й витрачалися. Зокрема, частина цих грошей пішла на придбання коштовних прикрас, мобільних телефонів, брендових сумок, шуб, годинників його дружині – ОСОБА_1 , які після розлучення залишилися у її володінні. 
При цьому, доказів, які б спростували вищевикладене, ОСОБА_1 до суду не надано. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 також посилається на те, що позовна заява ОСОБА_2 перебувала у судді Бузовскього В.В. до автоматичного розподілу судової справи, а тому вказані обставини, викликають обґрунтований сумнів та, на думку ОСОБА_1 унеможливлюють неупереджений розгляд цивільної справи вказаним суддею, дозволяють дійти висновку про небезсторонність судді. 
Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що з вищевказаних підстав, 13.08.2019 року ОСОБА_1 заявила відвід судді Суворовського районного суду м.Одеси Бузовському В.В., за наслідками розгляду якої ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 13.08.2019 року заявлений відповідачкою ОСОБА_1 відвід головуючому судді Бузовському В.В. – необґрунтованим. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 14.08.2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Суворовського районного суду м.Одеси Бузовського В.В., що заявлений по цивільній справі № 523/7796/19 – відмовлено. 
Таким чином, аналіз досліджених під час судового розгляду судом першої інстанції та перевірених повторно апеляційним судом доказів у їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність позову ОСОБА_2 та про стягнення у солідарному порядку з кожного із подружжя суми боргу за договором позики в розмірі 9 921 020,00 грн.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики– залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 14.12.2020 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

О.С. Комлева