ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/14151/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Головань О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 листопада 2020 року                                                                                  м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                Оксененка О.М.,
суддів:                                                      Лічевецького І.О.,
                                                           Шурка О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та  Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, в якому просила: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 20.11.2018 № 0123012-1310-2655 та від 06.06.2018 №0084653-1310-2655.
Позов обґрунтовано тим, що автомобіль марки Land Rover модель Range Rover Evoque легковий універсал-В, 2013 року випуску, станом на час прийняття оскаржуваного рішення не є об`єктом оподаткування, оскільки починаючи з 01.01.2018 вказаному автомобілю вже більше ніж 5 років з року випуску, а також станом на час прийняття вказаного рішення відповідач не мав розрахунку середньої ринкової вартості автомобіля, а в переліку автомобілів, які підлягають оподаткуванню, автомобіль позивача відсутній.
Відтак, податкове повідомлення-рішення від 06.06.2018 №0084653-1310-2655 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо податкового повідомлення - рішення від 20.11.2018 № 0123012-1310-2655, то позивач зазначає, що вказане рішення ним не отримувалось, а тому неможливо встановити щодо якого автомобіля було здійснено нарахування транспортного податку за 2018 рік.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 06.06.2018 №0084653-1310-2655. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.11.2018 № 0123012-1310-2655.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідачем жодними належними та допустимими доказами не доведено розрахунок його середньоринкової вартості щодо автомобіля, який перебуває у власності позивача.
Як наслідок, наявні підстави для скасування вказаного податкового повідомлення-рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що податкове повідомлення-рішення від 20.11.2018 № 0123012-1310-2655 позивач отримав, втім до суду його не подав.
Оскільки вказане податкове повідомлення-рішення було сформовано у єдиному ексземлярі, відтак у податкового органу воно відсутнє.
Окрім того, відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог - відмовити.
У апеляційній скарзі, відповідач зазначає, що оскільки п`ятирічний вік автомобіля досягнув 1 січня 2018 року, відтак, транспортний податок за автомобіль 2013 року повинен сплачуватись по січень 2018 року включно.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є власником легкового автомобіля марки Land Rover модель Range Rover Evoque легковий універсал-В, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 1999 куб. см., вид палива - бензин.
06 серпня 2018 року Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № 0084653-1310-2655, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі суми 2083,33 грн.
У подальшому, 20.11.2018 Головним управлінням ДФС у м. Києві було прийнято податкове повідомлення - рішення № 0123012-1310-2655, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у розмірі суми 12500,00 грн. 
Про зазначені податкові повідомлення-рішення позивач дізнався з листів від 11.04.2019, від 13.05.2019, від 21.06.2019, надісланих на адвокатські запити, у зв`язку з тим, що 21.03.2019 було виявлено в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна податкову заставу.
Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що технічні характеристики автомобіля, зазначеного у Переліку легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, який розміщений на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, не співпадають з технічними характеристиками автомобіля позивача, тому вказаний автомобіль не входить до зазначеного переліку автомобілів, що свідчить про неправомірність податкового повідомлення-рішення від 06.06.2018 №0084653-1310-2655.
Однак, позовні вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.11.2018 № 0123012-1310-2655 задоволенню не підлягають, оскільки останнє відсутнє в матеріалах справи, тому суд не може належним чином дослідити та надати правову оцінку оскаржуваному рішенню.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Податковий кодекс України врегульовує відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
У відповідності до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набув чинності з 01 січня 2015 року, статтю 267 Податкового кодексу України викладено у новій редакції, якою передбачено сплату транспортного податку. 
Підпунктом 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.
Об`єктом оподаткування, відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України, є об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, станом на 1 січня податкового (звітного) року виходячи з марки, моделі, року випуску, об`єму циліндрів двигуна, типу пального.
Щороку до 1 лютого податкового (звітного) року центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, на своєму офіційному веб-сайті розміщується перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо цих автомобілів: марка, модель, рік випуску, об`єм циліндрів двигуна, тип пального.
Відповідно до п. 267.3.1. п. 267.3 ст. 267 ПК України базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.
Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті (п. 267.4 ст. 267 ПК України).
Таким чином, власники транспортних засобів, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року є платниками транспортного податку.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні.
Таким чином, об`єктом оподаткування у 2018 році є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років та середньоринкова вартість яких становить понад 1396125 грн.
При цьому, Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 року № 66 (далі - Методика) встановлює механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей віднесення таких автомобілів до об`єктів оподаткування транспортним податком.
Пунктом 2 Методики встановлено, що середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у п. 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року № 403, де за ціну нового транспортного засобу (Цн) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.
Отже, перелік легкових автомобілів, які є об`єктом оподаткування у 2018 році (з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного року), із зазначенням марки, моделі, року випуску, об`єму циліндрів двигуна, типу пального, розміщується на офіційному веб-сайті центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі.
Разом з тим, обов`язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку. 
Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі розміщеної на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, які є об`єктом оподаткування транспортним податком у 2018 році.
З матеріалів справи вбачається, що станом на 01.01.2018 до Переліку легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, який розміщений на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку, віднесено:
- автомобіль Land Rover, модель: Range Rover Evoque 5D, до одного року, об`єм двигуна 2,0 куб.см., тип пального - бензин; 
- автомобіль Range Rover Evoque 5D, до одного року, об`єм двигуна 2,0 куб.см., тип пального - дизель; 
- автомобіль Range Rover Evoque 3D, до одного року, об`єм двигуна 2,0 куб.см., тип пального - дизель.
У той же час, вимоги до технічних характеристик автомобіля, зазначених у вказаному переліку, не співпадають з технічними характеристиками транспортного засобу позивача, оскільки відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копія якого наявна в матеріалах справи, позивач є власником автомобіля Land Rover, модель Range Rover Evoque легковий універсал-В, 2013 року випуску, з об`ємом двигуна 1999 куб.см., вид палива - бензин.
Колегія суддів підкреслює, що така технічна характеристика як об`єм двигуна може визначатися як в сантиметрах кубічних, так і літрах. Однак об`єм двигуна, визначений в сантиметрах кубічних, не підлягає округленню при переведенні одиниць виміру у літри.
Так, положення ст. 4 Податкового кодексу України закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4.п. 4.1. ст. 4 ПК України).
У чинному законодавстві відсутні норми закону чи іншого нормативно-правового акту, виданого на підставі закону, з якого б вбачалася можливість застосування приблизного (заокругленого) показника об`єму циліндрів двигунів автомобілів, які визначені в переліку, затвердженому Мінекономрозвитку України.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 05.11.2018 року у справі №822/2687/17.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у відповідності до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, який належить позивачу роком випуску транспортного засобу вказано 2013 рік.
Згідно з приписами п. 14.1.220 п. 14.1 ст. 14 ПК України рік виготовлення транспортного засобу - календарна дата виготовлення транспортного засобу (день, місяць, рік); для транспортних засобів, календарну дату виготовлення яких визначити неможливо - вважати 1 січня року виготовлення, зазначеного в реєстраційних документах.
Відтак, оскільки роком випуску автомобіля позивача відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є 2013 рік, тому календарною датою виготовлення автомобіля Land Rover, модель Range Rover Evoque легковий універсал-В, 2013 року випуску, з об`ємом двигуна 1999 куб.см., тип пального В, слід вважати - 01.01.2013. 
Слід також зазначити, що відповідно до норм Податкового кодексу України для транспортних засобів, календарну дату виготовлення яких визначити неможливо такою датою є 1 січня року виготовлення, зазначеного в реєстраційних документах, а отже 2013 рік одночасно є роком випуску автомобілю та першим звітним податковим періодом, що також виключає визначення транспортного податку позивачу за 2018 рік, адже у 2018 році з року випуску такого автомобіля минуло більше п`яти років.
Відтак, транспортний засіб позивача не є об`єктом оподаткування у розумінні положень ст. 267 ПК України у зв`язку зі спливом 5-річного строку з дати його випуску.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, враховуючи вищевикладене, податкове повідомлення-рішення від 06.06.2018 №0084653-1310-2655 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 20.11.2018 № 0123012-1310-2655, колегія суддів звертає увагу на наступне.
У силу вимог пункту 58.2 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Згідно пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.
У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
У разі якщо вручити податкове повідомлення - рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення - рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.
Тобто, вказаними нормами визначено чіткий порядок вручення платнику податків податкового повідомлення-рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, подаючи позов, ОСОБА_1 зазначила, що податкове повідомлення-рішення від 20.11.2018 № 0123012-1310-2655 відсутнє у неї, втім відповідач не заперечує факт його наявності.
У свою чергу, відповідач зазначив про відсутність вказаного податкового повідомлення-рішення, посилаючись на те, що контролюючим органом було сформовано в єдиному екземплярі, направлено на адресу платника податків засобами поштового зв`язку та яке згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за №0101124411760 отримане позивачем під підпис « ОСОБА_1 » 20.11.2018.
У відповідності до пункту 2 розділу II Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів україни №1204 від 28.12.2015 (далі - Порядок 1204) у випадках, зазначених у пункті 1 цього розділу, відповідний структурний підрозділ контролюючого органу складає податкове повідомлення-рішення за такими формами: «Ф» - для платників податків - фізичних осіб, якщо відповідно до законодавства контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов`язання платника податків з причин, не пов`язаних із порушенням податкового або іншого законодавства (додаток 1).
Згідно додатку №1 до Порядку №1204 форма податкового повідомлення-рішення складається з самого податкового повідомлення-рішення та корінця податкового повідомлення-рішення, яке дублює рішення. 
У силу вимог пункту 4 розділу III Порядку №1204 дата надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення проставляється: посадовою особою платника податків - юридичної особи (фізичною особою - платником податків або її законним представником) - у разі вручення податкового повідомлення-рішення під розписку (на обох примірниках, а при врученні податкового повідомлення-рішення форми «Ф» - на корінці податкового повідомлення-рішення).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2, частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до вимог статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства України).
Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати з власної ініціативи (частина третя статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи вищевикладене, для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи або витребовується, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.
Колегія суддів враховує, що згідно частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим, оскільки ні позивачем, ні відповідачем належним чином завіреної копії податкового повідомлення-рішення від 20.11.2018 № 0123012-1310-2655 надано не було, та у матеріалах справи відсутнє таке податкове повідомлення-рішення від 20.11.2018 №0123012-1310-2655, тому суд позбавлений можливості надати правову оцінку такому доказу та їх сукупності та встановити відповідність акта перевірки іншим документам, які містяться в матеріалах справи.
Відтак, підстави для скасування такого рішення у суду відсутні.
Посилання апелянта-позивача на те, що відповідач не заперечує факт наявності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 20.11.2018 №0123012-1310-2655, колегія суддів оцінює критично, так суд за відсутності в матеріалах справи такого рішення не може належним чином дослідити та надати правову оцінку оскаржуваному рішенню.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційних скарг не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та  Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            О.І. Шурко