КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №759/10147/2019                                                                         Головуючий у І інстанції - Ул'яновська О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/12875/2020                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
17 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
 
розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, 
 
встановив:
 
В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 грудня 2009 року позивач придбала у ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , яку в подальшому на підставі рішення Апеляційного суду м. Дніпропетровська витребувано у власність ОСОБА_3 . 
У період перебування майна у власності позивача, а саме, 23 грудня 2009 року нею здійснено поліпшення житла, зокрема, придбано та встановлено пластикові вікна на суму 8300 грн по курсу НБУ 7,969 грн. за 1 дол. США. 
Враховуючи, що на даний час позивач не може здійснити демонтаж вікон та придбати їх за такою ж ціною, оскільки вартість курсу іноземної валюти збільшилась та складає 26,55 грн. за 1 дол. США, що становить 27638 грн 55 коп., а тому, на думку позивача, вказана сума підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку.
Просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 27638 грн 55 коп. та судові витрати.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції зазначив, що в 2013 році у ОСОБА_1 було витребувано квартиру АДРЕСА_1 , а тому на підставі цього Святошинський районний суд м. Києва вказує, що позивачка дізналася про порушення свого права з моменту ухвалення судом рішення про витребування майна (квартири) з її володіння, тобто з 02 жовтня 2013 року.
Отже, саме із 02 жовтня 2013 року розпочався перебіг позовної давності, який із урахуванням вимог ст. 257 ЦК України закінчився 02 жовтня 2016 року, проте позивачка звернулася із позовом 03 червня 2019 року з порушенням строку позовної давності.
Проте з даним твердженням суду першої інстанції ОСОБА_1 не погоджується, оскільки це протирічить ст. 390 ЦК України - де добросовісний набувач володілець має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремленні від майна, добросовісний набувач має право на відшкодування здійснених витрат у сумі на яку збільшилась його вартість.
Святошинським районним судом м. Києва не було зовсім ознайомлено з позовною заявою ОСОБА_1 та додатками, де чітко зазначено рішення суду Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, 02 серпня 2018 року де ОСОБА_4 звертався до Святошинського районного суду із позовною заявою про стягнення грошових коштів за металопластикові вікна та рішенням Київського апеляційного суду м. Києва було залишено без задоволення на підставі того, що ОСОБА_1 придбала квартиру вже з металопластиковими вікнами та тільки ОСОБА_1 має можливість подавати позов до ОСОБА_2 , який є опікуном ОСОБА_3 , так як ОСОБА_1 була власником витребуваної квартири, в рішенні від 24 січня 2019 року зазначено, що Кіровським районним судом від 19 червня 2014 року ОСОБА_1 грошових коштів не отримувала за металопластикові вікна та за поліпшення, та встановлено, що розрахунки ОСОБА_2 провів з ОСОБА_5 14 грудня 2016 року по рішенню суду від 19 червня 2014 року.
Святошинський районний суд м. Києва зазначив в своєму рішенні, що ОСОБА_5 придбала квартиру у ОСОБА_3 за 18 тис доларів США ( в еквіваленті НБУ на той час) зробила з чоловіком ОСОБА_4 поліпшення (металопластикові вікна), з цього вартість квартири зросла та продала ОСОБА_1 за 20 тис доларів США (в еквіваленті НБУ на той час) та Святошинський районний суд не прийняв до уваги та не розібрався з тим.
Просила, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги, ОСОБА_2 подав відзив, в якому зазначає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва постановлено відповідно до норм чинного законодавства та без порушень норм матеріального чи процесуального права.
Відзив обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 на момент звернення до суду вже не була власником квартири АДРЕСА_1 .
Щодо мешкання позивачки в квартирі АДРЕСА_1 , то при відкритті квартири державним виконавцем в присутності понятих було зафіксовано відсутність в квартирі всього сантехнічного обладнання, плити, всіх внутрішніх дверей та навіть був повністю розібраний балкон квартири.
Таким чином, позивач ОСОБА_1 не мала фактичної можливості користуватись квартирою в такому стані, тобто викладені позивачем ОСОБА_1 обставини про проживання у вказаній квартирі не відповідають дійсності тому, що стан квартири повністю виключає можливість проживання людей в квартирі.
Крім того, по факту спричинення матеріальної шкоди власнику квартири - ОСОБА_3 23 жовтня 2020 року відкрито кримінальне провадження.
Зазначає, що підписи ОСОБА_1 на різних документах значно відрізняються. 
Так на позовній заяві до Святошинського районного суду від 27 травня 2019 року, на апеляційній скарзі на ухвалу Святошинського суду від 19 червня 2020 року, підпис відрізняються від підпису на апеляційній скарзі на ухвалу Святошинського суду від 02 грудня 2019 року, на заяві ОСОБА_1 на поновлення строку апеляційного оскарження, на заяві ОСОБА_1 про усунення недоліків, на заяві ОСОБА_1 про звільнення від судового збору, на відповіді на відзив до Святошинського районного суду від 12 жовтня 2019 року. 
Просив, залишити апеляційну ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2019 року без змін.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судом встановлено, що 11 грудня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 за ціною 20000 дол. США, що еквівалентно 160000 грн. 
Квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2009 року.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 15 грудня 2009 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем.
23 грудня 2009 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_9 договір №10Д/222, відповідно до умов якого остання зобов`язалась поставити замовнику металопластикові вироби в кількості 8 шт. на суму 8300 грн.
Факт виконання належним чином умов договору підтверджується актом прийому-передачі товару.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2010 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 09 жовтня 2009 року, за яким правом власності на вказану квартиру набула ОСОБА_5 . 
Вказані обставини встановлені рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 серпня 2018 року.
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2013 року, у ОСОБА_1 витребувано квартиру АДРЕСА_1 та передано у власність ОСОБА_3 . 
Вказані обставин встановлені рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 192441 грн. вартості ремонтних робіт, проведених у квартирі, 1600 грн податку до пенсійного фонду, 1000 грн. відшкодування нотаріальних витрат, 1000 грн моральної шкоди.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернулася до суду пропустивши строк позовної давності, встановлений законом.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Поняття позовної давності унормовано главою 19 ЦК України. Норми про позовну давність мають імперативний характер.
Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.
У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
По справі достовірно встановлено, що позивач дізналася про порушення свого права з моменту ухвалення судом рішення про витребування майна (квартири) з її володіння, тобто, з 02 жовтня 2013 року.
З урахуванням вимог ст. 257 ЦК України, перебіг строку позовної давності закінчився 02 жовтня 2016 року.
До суду з даним позовом позивач звернулась 03 червня 2019 року.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив про пропущення позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.
Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
          Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба