ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року	Львів	Справа № 460/4275/20 пров. № А/857/12275/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                                                              Ніколіна В.В.
суддів                                                                                                                                     Гінди О.М., Пліша М.А.
за участі секретаря судового засідання                        Пильо І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року (суддя – Махаринець Д.Є., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 07 вересня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Рівненської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення вихідної допомоги,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у червні 2020 року звернулася до суду з адміністративним позовом до прокуратури Рівненської області, у якому просила  визнати бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні протиправною та стягнути з прокуратури Рівненської області на її користь вихідну допомогу у зв`язку із звільненням у розмірі 30029,58 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що наказом прокурора Рівненської області № 352к від 30.04.2020 її звільнено з посади начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Рівненської області на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) з 04.05.2020. Однак на день звільнення   відповідач не виплатив їй вихідну допомогу при звільненні, виплата якої передбачена   ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року позов задоволено.  Cтягнуто з прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку із звільненням в розмірі 30029,58 грн.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила Рівненська обласна прокуратура, яка із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що  юридичним фактом, що зумовило звільнення ОСОБА_1 на підставі п.9 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» було неуспішне проходження нею атестації. Тобто, цей юридичний факт є відмінним від того юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким ст. 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. Звільнення прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію, згідно з вимогами пп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ відбувається на підставі п.9 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Водночас, законодавець не передбачив у вказаних нормах виплату вихідної допомоги прокурорам, звільнених з цих підстав. Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набула права на її отримання.
Позивач процесуальним правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалась, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Заслухавши суддю-доповідача,  пояснення сторін, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволеннюз наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з 10 липня 2000 року по 04 травня 2020 року працювала на різних посадах прокурора у Прокуратурі Рівненської області.    Наказом прокурора Рівненської області №352к від 30.04.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Рівненської області на підставі п.9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 04.05.2020. У день звільнення відповідач провів з ОСОБА_1 розрахунок, зокрема нарахував та виплатив суми заробітної плати, премій, надбавок, виплат за вислугу років, а також компенсації за невикористані щорічні та додаткові відпусти в кількості 60 календарних днів. Зі змісту розрахункового листа за травень встановлено, що у ньому відсутня інформація щодо нарахування позивачу вихідної допомоги при звільненні, а саме: не виплачена вихідна допомога при звільненні, яка передбачена ст. 44 КЗпП України.
Позивач вважаючи, що на день звільнення відповідачем протиправно не виплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України, оскільки виплата такої передбачена загальними нормами трудового законодавства за відсутності спеціальних норм, які б таку виплату обмежували, звернулася до суду з цим позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до   ст. 44 КЗпП України, оскільки її звільнено на підставі п. 9 ч. 1   ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»   (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратур), тому на її користь з відповідача підлягає стягненню 30029,58 грн вихідної допомоги.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції  погоджується, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені  Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII (далі – Закон №1697-VII).
Відповідно до пункту 9 частини першої  статті 51 Закону №1697-VII (тут і далі в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)  визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) прокурори, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру»  за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Відповідно до  Закону №113-IX  статтю 51 Закону №1697-VII  доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Статтею 1 КЗпП України встановлено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 40 КЗпП  України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно зі статтею 44 КЗпП  України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті  36  та пунктах 1, 2 і 6 статті  40  цього  Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом №113-IX  статтю 40 КЗпП  України доповнено частиною п`ятою, згідно з якою звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього  Кодексу, встановлюються  законом, що регулює їхній статус.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі  Закону №1697-VII, а саме на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону №1697-VII.
Законом №1697-VII  не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.  Разом з тим,   КЗпП  України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Закон №1697-VII  є спеціальним  законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте  КЗпП  регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.  Отже, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що внесені зміни  Законом №113-IX  в  Закон №1697-VII  та в  КЗпП  України не встановлюють будь-яких обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону №1697-VII.
Закон №1697-VII, як і  КЗпП  України (в редакції  Закону №113-IX) встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Водночас, обмеження щодо застосування  статті 44 КЗпП України  не встановлено.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Законом №1697-VII  не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи  КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Така ж правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №823/276/16, від 11 листопада 2019 року у справі № 817/1227/17.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 9 частини першої  статті 51 Закону №1697-VII  у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, вона набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку згіднозі  статтею 44 КЗпП України.  Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із   середньої   заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин,   а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням   заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні   на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних дні за цей період.
Як вбачається з довідки прокуратури Рівненської області №18-389 від 11.06.2020,   середня заробітна плата ОСОБА_1 на посаді начальника відділу прокуратури області на момент звільнення (04.05.2020) становила 30029,58 грн, середньоденна – 1429,98 грн.            Отже, оскільки прокуратурою Рівненської області не виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, тому на її користь з відповідача належить стягнути таку допомогу у розмірі 30029,58   грн. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з усіх нарахованих доходів утримуються обов`язкові платежі до бюджетів, військовий збір та податок з доходів фізичних осіб.
За таких обставин, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
У підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. Міркування і твердження Рівненської обласної прокуратури не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі №460/4275/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 03 грудня 2020 року