УХВАЛА

02 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 140/1898/20
адміністративне провадження № К/9901/26747/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І.В.,
суддів: Шишова О.О.,  Яковенка М.М., 

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду від  27.05.20  та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.09.20 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними дій та скасування вимог про сплату боргу з єдиного соціального внеску,
у с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому з уточненням позовних вимог просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю протягом 2018-2020 років;
- визнати протиправними і скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2173-56 від 07 листопада 2018 року нa суму 15819 грн 54 коп., № Ф-2173-56 від 08 лютого 2019 року на суму 18 276 грн 72 коп., № Ф-2173-56 від 13 травня 2019 року на суму 21030 грн 90 коп., № Ф-2173-56 від 08 серпня 2019 року на суму 23785 грн 08 коп., № Ф-2173-56 від 13 листопада 2019 року на суму 25486 грн 70 коп., № Ф-2173-56 від 05 грудня 2019 року на суму 11758 грн 23 коп., №Ф-2173-56 від 14 січня 2020 року на суму 10619 грн 73 коп.; № Ф-2173-56 від 06 березня 2020 року на суму 8767 грн 90 коп.
- зобов`язати відповідача здійснити коригування відомостей в картці особового рахунку шляхом виключення з неї нарахування єдиного соціального внеску за 2018-2020 роки та припинити винесення вимог про сплату боргу (недоїмки) з того самого предмету і з тих самих підстав.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що відповідач виніс вимоги про сплату боргу з єдиного соціального внеску за 2018 - 2020 роки. Вимоги прийняті на тій підставі, що позивач, як фізична особа-підприємець, не сплатив єдиний соціальний внесок за 2018 - 2020 роки.
Позивач вказує на те, що вимога про сплату боргу з єдиного соціального внеску є протиправною з огляду на те, що, відповідно до  статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Оскільки, позивач не здійснює підприємницьку діяльність та не отримує доходу від цієї діяльності, то, на його думку, не зобов`язаний сплачувати єдиний внесок.
Крім того, позивач зазначив, що 01.07.2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років, при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію нового зразка. Позивач ствердив, що не отримав свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця нового зразка, а тому не набув статус фізичної особи-підприємця автоматично.
Також позивач вказав на те, що з 01.12.2014 року і по цей час працює у ТзОВ «Птахокомплекс «Губин», є застрахованою особою, страхові внески за 2018 - 2020 роки сплачував на його користь роботодавець.
Позивач вважає, що таким чином мета сплати страхових внесків досягнута, а тому сплата страхових внесків позивачем як фізичною особою-підприємцем призведе до їх подвійного зарахування.
Позивач зробив висновок про те, що відповідач безпідставно визначив заборгованість зі сплати єдиного внеску та виніс вимоги про сплату цього боргу. На думку позивача, належним способом захисту порушеного права є визнання дій щодо винесення вимог про сплату боргу з єдиного внеску протиправними та їх скасування, а також коригування у картці платника єдиного внеску про відсутність заборгованості з єдиного внеску.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з вказаною касаційною скаргою.
За правилами частини першої  статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Пункт 8 частини другої  статті 129 Конституції України  серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням відповідає  стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до частини першої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України  учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього  Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до пунктів 6, 10 частини шостої  статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України  для цілей цього  Кодексу  справами незначної складності є: справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.    
З огляду на обставини, встановлені судовими рішеннями, предметом спору у цій справі є визнання протиправним та скасування рішення контролюючого органу, на підставі якого може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210200 грн).    
Суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, ця адміністративна справа підпадає під критерій, встановлений пунктом 6 частини шостої  статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення справи незначної складності.    
Оцінивши характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників, встановивши, що предмет спору не віднесений до переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, колегія суддів вважає, що ця справа є справою незначної складності, а тому, розглядаючи цю справу в порядку спрощеного позовного провадження, судом не було порушено норм процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що вищезгадану касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, позивач, як на підставу для відкриття касаційного провадження, посилається на те, що дана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для скаржника. Однак скаржником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі позивач жодних обґрунтувань не наводить.
Доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої  статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України  суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями  248,  328,  333 Кодексу адміністративного судочинства України, -
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду від  27.05.20  та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.09.20 у справі № 140/1898/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними дій та скасування вимог про сплату боргу з єдиного соціального внеску. 
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                      І. В. Дашутін
Судді                                                                                          О. О. Шишов
                                                                                          М. М. Яковенко