ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8649/20 Справа № 214/2441/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.,
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання – Голуб О.О.
сторони:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року, яка постановлена суддею Поповим В.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, який 23 липня 2020 року уточнила та просила суд розділити спільне майно подружжя в натурі, визнавши за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та гараж № НОМЕР_1 блоку НОМЕР_2 ГБК «Криворіжець», що розташований по АДРЕСА_2 , залишити відповідачу частину грошових коштів від продажу автомобіля «Toyota Venza», 2013 року випуску, у розмірі 326 115 грн. 75 коп. та дачний будинок із господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці 0,1030 га в садівничому товаристві «Крижовник», буд. 10 Лозуватської сільської ради Криворізького району, вартістю 360 050 грн. 50 коп., а також стягнути з відповідача на її користь вартість 1/2 частини від продажу спірного майна – автомобіля «Toyota Venza», 2013 року випуску, тип – універсал –В, реєстраційний номер НОМЕР_3 в сумі 361 604 грн. 25 коп.
В серпні 2020 року позивач звернулася до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладання арешту на 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , яка належить відповідачу на праві власності.В обґрунтування заяви вказано, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1  про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи.
Так, судом першої інстанції не враховано, що ризик того, що відповідач може розпорядитися своїм майном існує, оскільки він вже без згоди позивача продав спірний автомобіль, вартість якого складає половину від вартості всього спірного майна. Розділити інше спірне майно в натурі можливо, але за своєю вартістю такий розділ майна не покриває вартість частки позивача на суму 361 604,25 грн., яка залишається не забезпеченою, тому невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_3 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах вимог заяви про забезпечення позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач як на підставу забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. 
Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. Крім того, судом 24 липня 2020 року вже накладено арешт на спірне майно, та квартира, на 1/2 частину якої заявник просить накласти арешт, не є об`єктом часткової власності, позаяк перебуває у особистій приватній власності відповідача, що унеможливлює накладення арешту на 1/2 її частку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч.1ст. 151 ЦПК України,у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України,залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.
Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Як роз`яснено в п. 1, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, повинен пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до заявлених позовних вимог, між сторонами існує спір щодо поділу спільного майна подружжя, до якого входять: однокімнатна квартиру АДРЕСА_1 , гараж № НОМЕР_1 блоку НОМЕР_2 ГБК «Криворіжець», що розташований по АДРЕСА_2 , автомобіль «Toyota Venza», 2013 року випуску та дачний будинок із господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці 0,1030 га в АДРЕСА_4 .
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігати ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні заяви позивача про забезпечення позову, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у її задоволенні, оскільки ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2020 року накладено арешт на спірне майно, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та на гараж № НОМЕР_1 блоку № НОМЕР_2 ГБК «Криворіжець», що знаходиться по АДРЕСА_2 . Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач має намір відчужити майно, на яке заявник просить накласти арешт, а саме на 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , яка належить відповідачу на праві власності.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не враховано, що ризик того, що відповідач може розпорядитися своїм майном існує, оскільки він вже без згоди позивача продав спірний автомобіль, вартість якого складає половину від вартості всього спірного майна. Розділити інше спірне майно в натурі можливо, але за своєю вартістю такий розділ майна не покриває вартість частки позивача на суму 361 604,25 грн., яка залишається не забезпеченою, тому невжиття заходів забезпечення позову може призвести до ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки, як вбачається з матеріалів справи ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2020 року накладено арешт на спірне майно, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та на гараж № НОМЕР_1 блоку № НОМЕР_2 ГБК «Криворіжець», що знаходиться по АДРЕСА_2 , натомість чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_3 на 1/2 частину якої позивач просить накласти арешт, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, так як належить відповідачу на праві власності.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду є обґрунтованою, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними у зв`язку з чим вона повинна бути залишена без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: