ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/129/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області
на рішення Господарського суду Одеської області від 03.06.2020 року, м. Одеса, суддя Д`яченко Т.Г., повний текст складено та підписано 09.06.2020 року
у справі № 916/129/20
за позовом Приватного підприємства “Агро-Адмірал”, м. Одеса
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області
про стягнення 88   480 грн. 48 коп., -
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В січні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Агро-Адмірал”, м.Одеса звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Адмірал”, м. Одеса заборгованість за договором поставки від 18.10.2018 року № 59/18 в розмірі 77 150 грн. - основного боргу, 11  330 грн. 48 коп. – штрафних санкцій за порушення умов договору, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати у розмірі 2 102 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свої зобов`язань за Договором поставки від 18.10.2018 року № 59/18 в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.06.2020 року у справі №916/129/20 (суддя Д`яченко Т. Г.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Адмірал”, м. Одеса задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області на користь Приватного підприємства „Агро-Адмірал”, м. Одеса суму основного боргу у розмірі 77 150 грн., 3% річних у розмірі 2  922 грн. 50 коп., інфляційні втрати у розмірі  5  077 грн. 63 коп.,  пеню у розмірі 487 грн. 08 коп., судовий збір 2 034 грн. 45 грн. 
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами по справі доведено невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті товару за Договором поставки від 18.10.2018 року № 59/18 в узгоджені сторонами строки оплати, що не було спростовано Товариством з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області в ході розгляду справи судом першої інстанції, в зв`язку з чим, у позивача виникло право нарахувати штрафні санкції. Натомість, при ухваленні оскаржуваного рішення Господарський суд Одеської області дійшов висновку про наявність у розрахунках позивача щодо обчислення розміру штрафних санкцій арифметичних помилок, які були виправлені судом першої інстанції, а відтак вимоги позивача в цій частині було задоволено частково.  

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 03.06.2020 року у справі №916/129/20 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства „Агро-Адмірал”, м. Одеса відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, зокрема ст. 236, 238 Господарського процесуального кодексу України та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, не надано належну оцінку та жодним чином не відображено в оскаржуваному рішенні доводи відповідача щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, оскільки ці вимоги заявлені з порушенням норм та положень законодавства.
На думку скаржника, вимоги щодо стягнення пені за період з 19.10.2018 року по 13.01.2020 року не підлягають до задоволення, тому що у відповідності до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
З огляду на зазначене, відповідач, посилаючись на вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, зазначає, що оскільки спірним договором поставки не передбачено іншого порядку нарахування штрафних санкцій, вимога позивача про стягнення пені за період з 19.10.2018 року по 13.01.2020 року у розмірі 487 грн. 08 коп. є безпідставною та необґрунтованою.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області на рішення Господарського суду Одеської області від 03.06.2020 року у справі № 916/129/20, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. 
Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.06.2020 року у справі № 916/129/20 не потребує скасування, з огляду на таке.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Між Приватним підприємством „Агро-Адмірал”, м. Одеса (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю „ХІМ-АГРО-СЕРВІС”,  м. Яготин Київської області (покупець), 18.10.2018 року було укладено Договір поставки № 59/18, за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця біологічні засоби захисту рослин (надалі – «товар») протягом терміну дії Договору в асортименті, зазначеному в заявці покупця, а покупець зобов`язується приймати та своєчасно оплачувати товар на умовах даного Договору.
З п. 3.1., 3.2. Договору поставки вбачається, що товар поставляється постачальником покупцеві партіями. Кожна партія товару визначається специфікацією, в якій зазначається найменування товару, його кількість, асортимент за видами, типами та інші додаткової характеристики. Загальна сума договору складається із суми вартості Товару, вказаного в специфікаціях, підписаних в рамках цього договору, які є його невід`ємною частиною.
Умовами п. 4.1. Договору визначено, що оплата за кожну партію товару здійснюється шляхом перерахунку коштів на розрахунковий рахунок постачальника на умовах 100 % передоплати, якщо інше не зазначається у специфікаціях до Договору. Товар вважається оплаченим покупцем у момент надходження грошей на розрахунковий рахунок постачальника. (п. 4.2. Договору). Покупець зобов`язаний, здійснюючи оплату за товар, вказувати у призначенні платежу конкретне зобов`язання. Якщо покупець цього не дотримується, то постачальник має право сам, на власний розсуд, визначити по якому договору та специфікації зарахувати оплату покупця (п. 4.4. Договору поставки).
За умовами п. 5.1., 5.2. Договору, право власності на товар переходить до покупця в момент одержання ним товару, супровідних документів, та підписання накладних на передачу товару. Постачальник зобов`язаний надати покупцю наступні документи: рахунок, видаткову накладну, податкову накладну у електронному вигляді, посвідчення якості товару (на вимогу покупця). Прийом товару по кількості та якості проводиться покупцем у момент одержання його від постачальника. Покупець зобов`язаний перевірити комплектацію, цілісність тари, а також відсутність ознак ушкодження та псування товару й ц випадку їхнього виявлення негайно, до закінчення прийому, письмово заявити постачальнику. При відсутності такої заяви товар вважається прийнятим покупцем. (п. 5.6. Договору).
Як убачається з п. 6.1. Договору, у випадку порушення покупцем термінів оплати, обумовлених у специфікаціях до Договору, покупець сплачує постачальнику штрафну неустойку у вигляді пені у розмірі 0,5% від несвоєчасно неоплаченої суми заборгованості, за кожний день прострочення оплати до моменту повного виконання покупцем свого зобов`язання по оплаті.
Крім того, сторони при укладенні спірного договору поставки домовились між собою про те, що, у випадку якщо сторони не дійдуть згоди по суперечливим питанням, то вони підлягають розгляду у Господарському суді Одеської області (п. 7.2. Договору поставки).
Відповідно до п. 8.1. Договору, останній набирає сили з моменту підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2019 року, або до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.
Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 18.10.2018 року позивачем та відповідачем було підписано Специфікацію № 1, що є Додатком до Договору поставки від 18.10.2018 року № 59/18, відповідно до якої постачальник зобов`язується передати, а покупець прийняти та сплатити вартість товару наступного асортименту: біопрепарат «АгроМар» D, 10 л., у кількості 69 штук, на загальну суму з урахуванням ПДВ – 93 150 грн.
З видаткової накладної від 18.10.2018 року № 326, яка підписана сторонами та скріплена печатками, вбачається, що у відповідності до договору поставки від 18.10.2018 року № 59/18, постачальником було поставлено покупцю товар, а саме: біопрепарат «АгроМар» D, 10 л., у кількості 69 штук, на загальну суму з урахуванням ПДВ – 93 150 грн.  
Крім того, 14.11.2019 року за вих. № 215 позивачем на адресу відповідача було надіслано  претензію про сплату боргу відповідно до умов Договору, про факт надіслання якої свідчить копія поштового чеку від 14.11.2019 року. Відповіді від відповідача на вищезазначену претензію матеріали справи не містять.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач за отриманий за Договором поставки від 18.10.2018 року № 59/18 товар розрахувався частково, а саме: станом на 19.10.2018 року сума боргу відповідача за поставлений товар становила 93 150 грн., станом на 01.12.2018 року сума боргу за договором поставки становила 77   150 грн. 
Також, як убачається з розрахунку, позивачем нараховано відповідачу інфляційні збитки у розмірі 7 913 грн. 24 коп., 3% річних у розмірі 2 929 грн. 06 коп.  та пеню у розмірі 488 грн. 18 коп. за прострочку оплати поставленого товару.
Факт отримання товару та його часткової оплати відповідачем у справі не заперечується.
При цьому, доказів сплати залишку заборгованості на суму 77 150 грн.  матеріали справи не містять, що і стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом.
Крім того, будь-яких інших процесуальних заяв або клопотань, які надійшли на адресу Господарського суду Одеської області від відповідача крім відзиву на позов, у якому Товариство з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області заперечує проти заявлених вимог, клопотань про направлення господарської справи №916/129/20 за територіальною підсудністю до Господарського суду Київської області та про перенесення розгляду справи на іншу дату матеріали справи не містять. 
Також, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що у матеріалах господарської справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень від 23.01.2020 року, від 04.02.2020 року, від 03.03.2020 року, від 24.03.2020 року, від 24.04.2020 року, від 20.05.2020 року, від 09.06.2020 року, які отримані уповноваженими особами сторін по справі та свідчать про обізнаність як позивача, так і відповідача про рух господарської справи, у якій вони є сторонами, так і про відповідні процесуальні рішення, ухвалені Господарським судом Одеської області під час розгляду справи.
Колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановлено, що предметом позову у справі №916/129/20 є наявність або відсутність підстав для стягнення з  Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області на користь Приватного підприємства „Агро-Адмірал”, м. Одеса за укладеним договором поставки від 18.10.2018 року суми залишку заборгованості за основним боргом, інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у  ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1  ст. 173 Господарського кодексу України  господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За змістом ч. 1  ст. 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України). 
Статтею 265 Господарського кодексу України  встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За положеннями ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 ст. 664 Цивільного кодексу України  передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Відповідно до ст. 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Частина 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлює, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Відповідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
При цьому, обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи  ст. 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.
Так, Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом встановлено та сторонами по справі не заперечується, що на виконання умов укладеного між сторонами Договору поставки від 18.10.2018 року № 59/18, Приватним підприємством “Агро-Адмірал”, м. Одеса було поставлено відповідачу товар на загальну суму 93 150 грн., що підтверджується відповідною видатковою накладною, при цьому, за отриманий товар Товариство з обмеженою відповідальністю Товариство з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області розрахувався частково на загальну суму 16  000 грн., тобто залишок заборгованості складає 77 150 грн., доказів оплати якого матеріали справи не містять.
Скаржником рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині стягнення з відповідача суми нарахованої пені у розмірі 487 грн. 08 грн., з огляду на що, рішення суду переглядається лише в межах зазначених доводів та вимог, а обставини правомірності стягнення з відповідача суми боргу та нарахованих позивачем 3% річних і інфляційних втрат колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не перевіряються.
Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
За змістом положень ч. 4 і 6 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи № 916/804/17.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в порядку апеляційного перегляду оскаржуваного рішення колегією суддів, що положеннями п. 6.1 Договору поставки визначено, що у випадку порушення покупцем термінів оплати, обумовлених у специфікаціях до договору, покупець сплачує постачальнику штрафну неустойку у вигляді пені у розмірі 0,5 % від своєчасно неоплаченої суми заборгованості, за кожний день прострочення оплати до моменту повного виконання покупцем свого зобов`язання по оплаті.
Зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства та правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.09.2020 року у справі № 916/1777/19, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення пені за період з 19.10.2018 року по 13.01.2020 року визнаються неправомірними та до уваги не приймаються.
Крім того, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що ст. 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Отже, уклавши спірний договір поставки, сторони у справі прийняли на себе передбачені зазначеним договором зобов`язання, а саме, покупець зобов`язався сплатити постачальнику штрафну неустойку у вигляді пені у розмірі 0,5 % від своєчасно неоплаченої суми заборгованості, за кожний день прострочення оплати до моменту повного виконання покупцем свого зобов`язання по оплаті.
          Щодо посилання скаржника на порушення судом ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України про застосування до вимог про стягнення неустойки позовної давності строком в 1 рік колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.
          Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
          У відповідності до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення.
Як убачається з норми ч. 1 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України сторони мають рівні процесуальні права і обов`язки.
Відтак, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.
          З матеріалів господарської справи вбачається, що відповідач жодним чином не скористався належним йому правом на застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо стягнення пені, оскільки ним при розгляді справи судом першої інстанції не було заявлено будь-якого клопотання про застосування таких строків, без якого дане питання не може бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції. Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено про належне повідомлення відповідача щодо здійснення кожної окремої процесуальної дії суду, про що свідчать численні поштові повідомлення, наявні у матеріалах справи. 
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 317/3698/15-ц.
          Відтак посилання скаржника у апеляційній скарзі на неправомірність рішення Господарського суду Одеської області стосовно того, що у даному випадку нібито повинні бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності щодо стягнення пені за договором поставки є такими, що не підтверджені наявними матеріалами господарської справи, а тому судовою колегією відхиляються.
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Частиною 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.
Обов`язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.
Тобто, відповідачем по даній справі повинно було бути доведено суду належними засобами доказування свої заперечення проти позовних вимог.
Враховуючи викладене, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції, а, відтак, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення у даному випадку відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа  "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі  "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.06.2020 року у справі № 916/129/20 відповідає обставинам справи та вимогам закону після здійсненого апеляційного перегляду справи в межах заявлених доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ХІМ-АГРО-СЕРВІС”, м. Яготин Київської області на рішення Господарського суду Одеської області від 03.06.2020 року у справі № 916/129/20 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 03.06.2020 року у справі № 916/129/20  – залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Н.М. Принцевська	
 	А.І. Ярош