ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/2402/16                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача:                                                                                                                            Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                     Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у м. Києві, Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції України у м. Києві про визнання незаконними наказу та рішення, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції України у м. Києві (далі -відповідач 1, ГУ НП у м. Києві), Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції України у м. Києві (далі - відповідач 2, Атестаційна комісія), в якому просить:
- визнати незаконним наказ відповідача-1 від 08 лютого 2016 року №101о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого сержанта поліції поліцейського батальйону супроводження Головного управління Національної поліції у м. Києві;
- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого сержанта поліції поліцейського батальйону супроводження Головного управління Національної поліції у м. Києві;
- стягнути з відповідача-1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- визнати незаконним рішення відповідача-2 від 14 січня 2016 року про невідповідність позивача займаній посаді.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано рішення Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції у місті Києві від 14 січня 2016 року про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 08 лютого 2016 року №101о/с,  зобов`язано Головне управління Національної поліції у м. Києві поновити ОСОБА_1 на посаді старшого сержанта поліції поліцейського батальйону супроводження Головного управління з 09 лютого 2016 року, стягнуто з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 237 992,08 грн. (двісті тридцять сім тисяч дев`ятсот дев`яносто дві гривні 08 коп.).  Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого сержанта поліції поліцейського батальйону супроводження Головного управління та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 5 056,80 грн. (п`ять тисяч п`ятдесят шість гривень 80 коп.).
Головне управління Національної поліції у м. Києві звернулося до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 06 лютого 2020 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 237  992,08 грн. та ухвалити в цій частині інше рішення, яким стягнути з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі, який буде відповідати вимогам пункту 6 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 (далі - Порядок №260), та з урахуванням можливого отримання позивачем в оскаржуваний період часу інших доходів.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, у зв`язку з чим порушено норми матеріального права при постановленні оскаржуваного рішення.
Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування при розрахунку заробітної плати Порядку №260, проте невірно обрахував суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , який, на думку апелянта, у дійсності складає 187  889,65 грн.  
Окрім іншого, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховані обставини можливого працевлаштування позивача після звільнення, або його перебування на обліку у Центрі зайнятості, де він, ймовірно, отримував дохід. У зв`язку із зазначеним, апелянт просить суд витребувати у позивача довідку з ДФС України щодо відсутності у нього доходів у період часу з 09 лютого 2016 року по 06 лютого 2020 року.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року, після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у м. Києві, встановлено учасникам процесу строк, протягом якого можливо подати відзив на апеляційну скаргу. Іншою ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.
Від позивача 12 листопада 2020 року надійшли заперечення на апеляційну скаргу, у яких зазначається, що судом першої інстанції при визначенні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу враховано як положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, так і спеціального законодавства у вигляді Порядку №260, внаслідок чого обґрунтовано прораховано суму присуджену до стягнення.  Натомість, відповідачем 1 упродовж розгляду справи судом першої інстанції не вчинялося дій щодо подачі наявних доказів на підтвердження можливої наявності обставин щодо зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.      
В судове засідання суду апеляційної інстанції з`явився позивач ОСОБА_1 та представник апелянта Толстунова С.В. Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити  без змін рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки апелянт не оскаржує рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року в цілому, а просить переглянути його лише в частині стягнення на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому апелянт не ставить питання стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів досліджує оскаржуване рішення суду першої інстанції у межах зазначених доводів.
Відповідно до частини другої статті 235  Кодексу законів про працю    України    при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, вирішуючи питання щодо стягнення на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09 лютого 2016 року по день ухвалення судового рішення. Період вимушеного прогулу відповідачем у справі не оскаржується.
Станом на дату звільнення позивача (09 лютого 2016 року) середній заробіток визначався відповідно до частини першої  статті 27 Закону України «Про оплату праці»  за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100  (далі - Порядок №100).
Надалі, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.
Відповідно до пункту 2 вказаного  наказу Міністерства внутрішніх справ України  цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування та  застосовується  з дня набрання чинності  Законом України «Про Національну поліцію», тобто з 07 листопада 2015 року.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 підлягають застосуванню положення Порядку №260, з чим погоджується і апелянт, зазначаючи про це в апеляційній скарзі. 
Відповідно до пункту 3 Порядку №260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять:
1) посадовий оклад;
2) оклад за спеціальним званням;
3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер);
4) премії;
5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 9 Порядку №260 визначено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Колегія суддів звертає увагу, що виходячи з положень пункту 6 розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.
Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
З наявної в матеріалах справи довідки ГУ НП у м. Києві від 07 листопада 2017 року (без номера) вбачається, що середньоденний заробіток позивача з розрахунку календарних днів становить 163,12 грн. (виходячи з кількості календарних днів в останньому робочому місяці позивача - у січні 2016 року - 31 календарний день, за який нараховано грошове забезпечення у загальній сумі 5  056,80 грн.) (т. І а.с. 61, 231). 
Колегія суддів зазначає, що у довідці від 07 листопада 2017 року відповідачем 1 не конкретизовано з яких саме показників складається заробітна плата позивача, тому судом здійснено розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, виходячи з наведених у ній величин а саме: за період з 09 лютого 2016 року по 06 лютого 2020 року середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: 1459 календарних днів х 163,12 грн. = 237 992,08 грн.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про правильність обрахунку суми середнього заробітку ОСОБА_1 , який підлягає стягненню з відповідача 1 за час вимушеного прогулу.
Оцінюючи надану апелянтом довідку про розрахунок грошового забезпечення за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 від 27 березня 2020 року №482, колегія суддів зазначає, що до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 включено показники за посадовим окладом, спеціальним військовим званням та вислугою років (але без урахування премії), ураховуючи які відповідач 1 стверджує, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 складає 187  889,65 грн. Водночас, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем надавалася інша довідка (з урахуванням премії), при цьому заперечень та міркувань з приводу розміру середнього заробітку не наводилося, через що судом першої інстанції враховано наявну у справі довідку від 07 листопада 2017 року та зазначені у ній показники.
Окрім того, в частині тверджень апелянта щодо можливого отримання ОСОБА_1 у період вимушеного прогулу доходів та допомоги від органів зайнятості населення колегія суддів зазначає, що спростовуючи зазначені аргументи, позивачем надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 22 жовтня 2020 року №836/Л/26-15-59-04-11, з якої вбачається, що упродовж 2016-2019 року позивач доходів не отримував, у першому кварталі 2020 року ОСОБА_1 виплачено 5  056,80 грн. в порядку негайного виконання судового рішення в частині виплати середнього заробітку за один місяць. Як стверджує сам позивач, в період вимушеного прогулу він не був працевлаштованим, доходів не отримував. Іншого суду не доведено.
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, Шостий апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач                                                                                                                                             О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                                                                       Л.О. Костюк

                                                                                                О.Є. Пилипенко