ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

15 грудня 2020 року                                                                                м.Суми
                                                               Справа №592/10167/20 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/2342/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
сторони: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Котенко О.А., в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми, 

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (далі - ТОВ «СМНВО») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Свої вимоги мотивує тим, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «СМНВО». 20 червня 2019 року він звільнився у зв`язку з переведенням працівника за його згодою в ПАТ «Сумське НВО» (п. 5 ст. 36 КЗпП України). На день звільнення з роботи відповідач нарахував позивачу заборгованість із заробітної плати у сумі 7214 грн 96 коп., але виплатити її відмовився.
Ковпаківский районний суд м. Суми рішенням від 26 лютого 2020 року стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 7214 грн 96 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 34 762 грн 62 коп. з послідуючим утриманням всіх податків і обов`язкових платежів. Вказане рішення перебуває на виконанні в органах ДВС. Зазначає, що станом на 04 вересня 2020 року грошові кошти від відповідача ним не отримано.
Посилаючись на зазначені обставини, просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 26 122 грн 20 коп. до дня подачі позову та додатково за час до ухвалення рішення суду, виходячи із розміру середньоденного заробітку.
Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 05 жовтня 2020 року позов задовольнив.
Стягнув з ТОВ «СМНВО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 30 341 грн 94 коп. з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.
Стягнув з ТОВ «СМНВО» на користь держави 840 грн 80 коп. судового збору.
В апеляційній скарзі ТОВ «СМНВО», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
В доводах апеляційної скарги зазначає, що з прийняттям судового рішення по справі, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116, 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюються на зобов`язання виконати судові рішення, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Вважає, що відсутні правові підстави для застосування до товариства відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при виконанні судового рішення.
Крім того вказує, що рішенням ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, статті 116,117 КЗпП України більше не застосуються.
Позивач у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не подавав.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду, яким було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі не виконано, заборгованість не сплачена, а тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27 лютого 2020 року по 05 жовтня 2020 року.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, так як суд дійшов їх з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «СМНВО».
20 червня 2019 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з переведенням працівника за його згодою до ПАТ «Сумське НВО», за п. 5 ст. 36 КЗпП України.
При звільненні відповідач не провів з ним остаточний розрахунок, що стало підставою для звернення ОСОБА_1  з позовом до відповідачапро стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 26 лютого 2020 року в цивільній справі № 592/1039/20 стягнув з ТОВ «СМНВО» на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої заробітної плати, за вирахуванням податків, станом на 06 лютого 2020 року, в розмірі 7214 грн 96 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34 762 грн 62 коп., без урахування податків, зборів, обов`язкових платежів.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею   47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.    
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.
Отже, при звільненні ОСОБА_1 з ТОВ «СМНВО» 20 червня 2019 року з ним не було проведено повний розрахунок, а саме не виплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 7214 грн 96 коп. Вказана сума заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягнута з відповідача на користь позивача рішенням суду від 26 лютого 2020 року, однак судове рішення не виконано.
Період затримки розрахунку ОСОБА_1 , з 27 лютого 2020 року, тобто з наступного дня після ухвалення судового рішення та по 05 жовтня 2010 року - на дату ухвалення даного рішення, становить 151 день.
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ТОВ «СМНВО» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27 лютого 2020 року по 05 жовтня 2020 року у розмірі 30 341 грн 94 коп. (200 грн 94 коп. середньоденна заробітна плата х 151 робочих дні).
Колегія суддів відхиляє доводи викладені в апеляційній скарзі про те, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, де останній зазначив, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, а отже, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом, з огляду на таке.
Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).
Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.
Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54). Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).
За таких обставин немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року,провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 стосовно поширення статей 116, 117 КЗпП України на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд – 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 жовтня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                 Т.А. Левченко 

Судді:                                                                 О.Ю. Кононенко

                                                                               О.І. Собина