ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 460/3862/19 пров. № А/857/7638/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В.,
суддя                                                     Запотічний І.І. 

секретар судового засідання                     Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненького окружного адміністративного суду  від 26 лютого 2020 року (суддя Комшелюк Т.О., розглянуто за правилами спрощеного провадження) у справі 460/3862/19 за  адміністративним позовом  фізичної-особи  підприємця ОСОБА_1  до Головного управління  ДПС у Рівненській області про визнання  протиправною та скасування  податкової вимоги, - 

В С Т А Н О В И В : 

ОСОБА_1 , (позивач), звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області   (відповідач), про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу форми «Ф» від 20.09.2019 року № 1135347, а також податкові повідомлення-рішення від 28 червня 2017 року № 286353-13; № 286352-13.; № 286354-13; № 286355-13; від 22 лютого 2018 року № 31001-50; № 30999-50; № 30998-50; № 31002-50; № 31000-50; від 22 лютого 2019 року № 0008788-5013-1701; № 0008791-5013-1701; № 0008789-5013-1701; № 0008790-5013-1701; № 0008787-5013-1701. 
В обгрунтування своєї позиції покликається на те, що у його власності  є будівлі, зокрема, майновий комплекс та пилорама, які відносяться до об`єктів нерухомості промислового призначення, а корівник   до будівлі сільськогосподарського призначення, які в розумінні пп. «є», «ж» пп.   266.2.2   п.   266.1   ст.   266 Податкового кодексу України   не підпадають під об`єкт оподаткування. Тому, на думку позивача, відсутні законні підстави для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та обов`язок його сплати. Відтак, на думку позивача, вимога та податкові повідомлення-рішення винесені контролюючим органом з порушенням норм чинного податкового законодавства України, а тому підлягають скасуванню. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду  від 26 лютого 2020 року  у справі 460/3862/19 в задоволені позову відмовлено повністю. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції  позивач подав апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права  апелянт просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити  повністю. 
Сторони явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили.
З урахуванням приписів ч.4 ст.229, ч.2 ст.313 КАС України, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної  скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така  не підлягають задоволенню. 
Судом встановлено:
Позивач перебуває на обліку в органах доходів і зборів та є платником податків. З 01.10.2013 року ФОП ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування   3 групи; ставка платника єдиного податку   4 відсотка до доходу, що підтверджується витягом з Реєстру платників єдиного податку № 8 від 20.01.2016 року.
Позивач є власником майнового комплексу, загальною площею 1818,7кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та який включає: адміністративне приміщення - А-1, площею 152.5кв.м.; столярний цех - Б-1, площею 454,8кв.м.; пилорамний цех - В-1, площею 410кв.м.; гараж - Г-1, площею 429,5кв.м.; котельня - Д-1, площею 94,3кв.м.; сушила - Е-1, площею 99,1кв.м.; навіс - Ж-1, площею 161,5кв.м.; прохідна - З-1, площею 8,5кв.м.; насосна - И-1, площею 8,5кв.м.; огорожа   1; ворота   2; огорожа   3; димова труба   4; водонапірна башта   5; свердловина   6.
Майно належить  позивачу  згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.05.2007 року серія ЯЯЯХ 333846, та знаходиться на земельній ділянці загальною площею 18676кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 046091 від 26.08.2004 року. Цільове призначення (використання) земельної ділянки   для обслуговування виробничих приміщень пилорами. Державний акт виданий на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2003 року ВВА № 761786.
Позивач також є власником нежитлової нерухомості    - пилорама (тип об`єкта), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.11.2006 року серія ССВ № 859052, виданим комунальним підприємством «Березнівське районне бюро технічної інвентаризації». Зазначена нежитлова нерухомість знаходиться на земельній ділянці загальною площею 4990кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 046092 від 26.08.2004 року; цільове призначення (використання) земельної ділянки   - для обслуговування виробничих приміщень пилорами. Державний акт виданий на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2003 року ВВВ № 9139276.
Матеріалами справи доведено, що позивачу, на праві власності, належить нежитлова будівля   корівник, загальною площею 1519,5кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.09.2012 року серія СЕЕ   № 256710, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2013 року серія СЕД № 675438. Вказане приміщення знаходиться на землі промисловості, загальною площею 0.8839га, що знаходяться в межах АДРЕСА_4 , і передані в оренду позивачу згідно Договору оренди землі від 26.06.2012 року, укладеного із Городищенською сільською радою в особі голови сільської ради ОСОБА_2 .
28.06.2017 ГУ ДФС у Рівненській області, на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та відповідно до пп.   266.7.2   п.   266.7   ст.   266 Податкового кодексу України, були прийняті податкові повідомлення-рішення: № 286353-13   на суму 1719,74грн; № 286352-13   на суму 5165,43грн; № 286354-13   на суму 5894,55грн; № 286355-13   на суму 10469,36грн.
22.02.2018 ГУ ДФС у Рівненській області, на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та відповідно до пп.   266.7.2   п.   266.7   ст.   266 Податкового кодексу України, були прийняті податкові повідомлення-рішення: № 31001-50   на суму 8213,01грн; № 30999-50   на суму 29099,20грн; № 30998-50   на суму 7197,12грн; № 31002-50   на суму 14587,20грн; № 31000-50   на суму 2396,16грн.
22.02.2019 ГУ ДФС у Рівненській області, на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та відповідно до пп.   266.7.2   п.   266.7   ст.   266 Податкового кодексу України, були прийняті податкові повідомлення-рішення: № 0008788-5013-1701   на суму 33855,10грн; № 0008791-5013-1701   на суму 2787,78грн; № 0008789-5013-1701   на суму 8373,40грн; № 0008790-5013-1701   на суму 16971,30грн; № 0008787-5013-1701   на суму 9555,33грн.
20.09.2019 ГУ ДФС у Рівненській області   винесено податкову вимогу № 11353-17 на суму податкового богу у розмірі 113538,49грн.
Не погоджуючись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи  у задоволені позовних вимог  суд першої інстанції мотивував своє рішення  правомірністю дій  податкового органу  щодо винесення  оспорюваних  позивачем рішень. 
Колегія суддів погоджується з таким  висновком суду першої інстанції, та зазначає.
В частині 2   статті 19 Конституції України       закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені         Конституцією       та законами України.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII       запроваджено новий місцевий податок, а саме - податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.
За правилами підпункту         266.1.1       пункту         266.1       статті         266 ПК України       платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт         266.2.1       пункту         266.2       статті         266 ПК України).
Відповідно до підпункту         266.3.1       пункту         266.3       статті         266 ПК України       базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Відповідно до         статті 10 ПК України       податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.
За змістом підпункту         266.4.2       пункту         266.4       статті         266 ПК України       органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Згідно підпункту         266.5.1       пункту         266.5       статті         266 ПК України       ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт         266.6.1. пункту         266.2       статті         266 ПК України).
Відповідно до пункту   30.1   статті   30 Податкового кодексу України, податкова пільга   це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт   30.2   статті   30 Податкового кодексу України).
Отже, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 Податкового кодексу України   є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту   266.2.2    пункту   266.2    статті   266 Податкового кодексу України, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування   це наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту   14.1.129-1   пункту   14.1   статті   14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 Податкового кодексу України), не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.
Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів   презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт   4.1.4   пункту   4.1   статті   4   та пункт   56.21   статті   56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.
Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт   4.1.2   пункту   4.1   статті   4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт   4.1.11   пункту   4.1   статті   4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт   4.1.8   пункту   4.1   статті   4 Податкового кодексу України).
Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд уважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет   будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17 (№ К/9901/23672/18). 
Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що майновий комплек: загальною площею 1818,7кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; пилорама, що знаходиться за адресою: вул. Вербова, 37, с. Городище, Березнівський район, Рівненська область, використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. У відповідача такі докази також відсутні.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що   застосування підпункту «є» підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 Податкового кодексу України   до об`єктів нерухомості позивача, зокрема, майнових комплексів, які знаходиться за адресою: вул. Залізнична, 1, с. Малинськ, Березнівський район, Рівненська область та пилорама, що знаходиться за адресою: вул. Вербова, 37, с. Городище, Березнівський район, Рівненська область не є можливим.
З врахуванням викладеного, податкові повідомлення-рішення від 28 червня 2017 року № 286352-13 на суму 5165,43грн; від 22 лютого 2018 року № 30999-50 на суму 29099,20грн; № 30998-50 на суму 7197,12грн; від 22 лютого 2019 № 0008788-5013-1701 на суму 33855,10грн; № 0008789-5013-1701 на суму 8373,40грн, є правомірними та скасуванню не належать.
Щодо застосування пільги до об`єкту нерухомості позивача (корівника), визначеної пп. «ж» пп.   266.2.2   п.   266.2   ст.   266 ПК України суд апеляційної інстанції зазначає.
Позивач має у власності нежитлову будівлю -   корівник, загальною площею 1519,5кв.м.
Згідно із пп. «ж» пп.   266.2.2   п.   266.2   ст.   266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Положення підпункту «ж» підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 Податкового кодексу України, на який посилається позивач, викладений в редакції   Закону№ 2628-VIII від 23.11.2018   та застосовується з 01.01.2019року.
Разом з тим, як встановлено судом, спірні податкові повідомлення-рішення щодо визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та вимога про сплату боргу прийняті відповідачем за період 2016, 2017, 2018 рік.
В той же час, пп. «ж» пп.   266.2.2   п.   266.2   ст.   266 ПК України   (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Отже, із викладеної норми права слідує, що пільга застосовується до будівель та споруд, які призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, що знаходяться безпосередньо у сільськогосподарських товаровиробників.
Визначення сільськогосподарського товаровиробника виключно для цілей глави   1   «Спрощена система оподаткування, обліку та звітності» розділу   XIV Податкового кодексу України   «Спеціальні податкові режими», до якої віднесено четверту групу - сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.
Таким чином, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у пп.14.1.235   п.14.1   ст.14 Податкового кодексу України, застосовуються виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність».
З аналізу вище викладеного встановлено, що до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки вказаний податок відноситься до   розділу ХІІ «Податок на майно» Податкового кодексу України.
Відповідно до пп.   5.2,   5.3   ст.   5 Податкового кодексу України, у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього   Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього   Кодексу; інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до   ст.1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23.09.2008 № 575-VI, виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою   класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських   тварин.
З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що у даному випадку зміст поняття «сільськогосподарський товаровиробник», викладений у   Законі України «Про сільськогосподарський перепис»   та у   Податковому кодексі України, не суперечить один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у пп.14.1.235   п.14.1   ст.14 Податкового кодексу України, має чітко обмежену сферу застосування та, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані норми інших законів у відповідності до положень п.   5.3   ст.   5 Податкового кодексу України.
Колегія суддів зазначає, що згідно положень Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, та інше.
Матеріалами справи стверджується, що видами діяльності позивача є, зокрема,: Код КВЕД 01.45 Розведення овець і кіз; Код КВЕД 01.47 Розведення свійської птиці; Код КВЕД 01.49 Розведення інших тварин (основний).
Отже, згідно видів діяльності, позивач має право займатися сільськогосподарською діяльністю, передбаченою наведеною вище   класифікацією видів економічної діяльності.
У п.п.   266.2.2   п.   266.2   ст.   266 Податкового кодексу України   (в редакції, чинної у спірний період) визначено перелік об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, зокрема, ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Верховним Судом у постанові від 01.10.2019р. у справі № 0340/1905/18 (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 84954798) викладено правовий висновок про те, що пільга, встановлена підпунктом «ж» підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 ПК, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.
Виходячи із буквального тлумачення цієї норми, з урахуванням значення слова «призначення» як «мета використання чого-небуть», «відповідати меті», можна зробити висновок, що будівлі і споруди, про які йдеться в цій нормі, повинні відповідати меті, способу та критеріям використання у сільськогосподарській діяльності. Вимоги, що будівлі і споруди повинні використовуватися (експлуатуватися) у сільськогосподарській діяльності текст цієї норми не містить. На користь висновку, що норма підпункту «ж» підпункту   266.2.2    пункту    266.2   статті    266 ПК   не ставить у залежність право на податкову пільгу від фактичного використання об`єкта нерухомості у сільськогосподарській діяльності, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання.   Законом України від 23.11.2018 №2628-VIII, підпункт «ж» підпункту   266.2.2   пункту   266.2   статті   266 ПК   викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.      Як і      Законом України від 28.12.2014 №71-VIII, законодавець не встановив обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування визначив цільове призначення їх використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що правовий аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Враховуючи наведе, твердження позивача про те, що звільняється від оподаткування об`єкт нежитлової нерухомості, який призначений для безпосереднього використання у сільськогосподарській діяльності, а не який безпосередньо використовується у сільськогосподарській діяльності, є помилковими.
Доказів про те, що позивач займається сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів його економічної діяльності, має у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських   тварин, суду не надано. 
Окрім  цього, як вбачається із договору оренди землі від 26.06.2012,  земельна ділянка передана позивачу в оренду для реконструкції приміщень корівників та молочного блоку під виробничу базу (столярний цех).
З врахуванням вищенаведеного в його сукупності, колегія суддів зазначає, що позивач не є сільськогосподарським товаровиробником в розумінні наведеного вище законодавства.
Таким чином, податкові повідомлення-рішення від 28 червня 2017 року № 286353-13 на суму 1719,74грн; № 286354-13 на суму 5894,55грн; № 286355-13 на суму 10469,36грн; від 22 лютого 2018 року № 31001-50 на суму 8213,01грн; № 31002-50 на суму 14587,20грн; № 31000-50 на суму 2396,16грн; від 22 лютого 2019 року № 0008791-5013-1701 на суму 2787,78грн; № 0008790-5013-1701 на суму 16971,30грн; № 0008787-5013-1701   на суму 9555,33грн, є правомірними та скасуванню не підлягають.
У відповідності до вимог підпункту   14.1.153   пункту   14.1   статті   14 Податкового кодексу України, податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.
За правилами пункту   59.1   статті   59 Податкового кодексу України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.
Із матеріалів справи вбачається, що у позивача виник податковий борг по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2016, 2017, 2018 роки.
За наведених обставин вимога про сплату боргу форми «Ф» від 20.09.2019 року   № 1135347 на суму 113538,49грн, винесена контролюючим органом у відповідності до вимог   Податкового кодексу України, є правомірною. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого   ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими  у задоволені  позову відмовлено повністю. 
В порядку   ст.139 КАС України   понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги  не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись   статтями ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322,   325,   329 КАС України, суд - 

  П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу фізичної особи – підприємця ОСОБА_1  залишити без задоволення, а  рішення  Рівненького  окружного адміністративного суду  від 26 лютого 2020 року  у справі 460/3862/19 без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на апелянтів.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.    

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення складено 22 жовтня 2020 року.