Постанова
Іменем України
 
25 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/74536/17
провадження № 61-17765св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником  Якименком Миколою Миколайовичем , на постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року в складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Головачова Я. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (далі - ТОВ «Українське бюро кредитних історій», бюро), акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк», банк) про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити дії.
 
Позов мотивований тим, що у березні 2017 року ОСОБА_1 , як керівник юридичної особи, звернувся до банківської установи із заявою про надання кредиту під заставу депозитних коштів позивача як фізичної особи. Однак, в наданні кредиту йому було відмовлено через наявність у кредитній історії позивача інформації про прострочену заборгованість як поручителя перед АТ КБ «ПриватБанк» за договором поруки від 20 травня 2002 року № 31-02/1, укладеного в забезпечення виконання позичальником  зобов`язань за кредитним договором від 20 травня 2002 року № 31-02.
 
Позивач вказував, що строк дії договору поруки згідно з положеннями статті 194 ЦК УРСР від 1963 року сплинув, у встановленому законом порядку, АТ КБ «ПриватБанк»  вимог не заявив, а тому, у позивача відсутні будь-які зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк». Тому передана АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформація про наявність у позивача кредитної заборгованості є недостовірною. ТОВ «Українське бюро кредитних історій» незаконно відмовило позивачу у виключенні із його кредитної історії оспорюваної інформації та незаконно внесло до неї поправки про збільшення поточної заборгованості станом на 13 травня 2017 року. 
 
Позивач зазначав, що своєї письмової згоди, як суб?єкт кредитної історії, на формування кредитної історії за договором поруки від 20 травня 2002 року № 31-02/1 він не надавав, що підтверджує протиправність дій АТ КБ «ПриватБанк» з передачі інформації про кредитну заборгованість за вказаним правочином та формування на підставі неї кредитної історії ТОВ «Українське бюро кредитних історій».
 
ОСОБА_1 просив: 
визнати незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо передання недостовірних відомостей ТОВ «Українське бюро кредитних історій» для внесення інформації (запису) до кредитної історії позивача про наявність кредитної заборгованості; 
визнати незаконним внесення ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у ОСОБА_1 ;
зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії ОСОБА_1 щодо наявності кредитної заборгованості; 
стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва в складі судді: Батрин О. В., від 06 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо передання недостовірних відомостей ТОВ «Українське бюро кредитних історій» для внесення інформації (запису) в кредитній історії ОСОБА_1 про наявність кредитної заборгованості.
 
Визнати незаконним внесенням ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк».
 
Зобов`язано ТОВ «Українське бюро кредитних історій» виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії ОСОБА_1 щодо наявності кредитної заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк».
 
Стягнуто з ТОВ «Українське бюро кредитних історій», АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 по 320 грн судового збору.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 20 травня 2002 року між банком та ПП «Кронобуд» (позичальник) в особі заступника директора ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір № 31-02, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом 220 000 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів, комісійної винагороди в обумовлені цим договором строки. Згідно з пункту 1.3. кредитного договору строк повернення кредиту - 20 травня 2003 року. Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором 20 травня 2002 р. між банком, ОСОБА_1 (поручитель) та ПП «Кронобуд» (боржник) укладений договір поруки № 31-02/1, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання боржником свої зобов`язань за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року в повному обсязі, в сумі основного боргу, а також процентів за користування кредитом, пені, штрафів та інших передбачених кредитним договором санкцій. Після спливу строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 20 травня 2002 року саме 20 травня 2003 року у банку за правилами статті 194 ЦК України 1963 року виникло право протягом наступних 3 місяців з дня настання строку зобов`язання, а саме, в строк до 20 серпня 2003 року, пред`явити вимогу до позивача як поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника. І після спливу цих трьох місяців порука припинилася. При цьому банк не представив суду належних та допустимих доказів, що у встановлений статтею 194 ЦК України 1963 року, банк пред`явив позов до позивача як поручителя за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року. Аналогічно банком не надано суду доказів, що протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання, а саме, в строк до 20 травня 2007 року, банк пред`явив позов до позивача як поручителя за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту. Отже, договір поруки № 31-02/1 від 20 травня 2002 року є припиненим. В Єдиному реєстрі наявності кредитної історії, формування та ведення якого здійснюється бюро, в кредитній історії позивача наявна інформація про заборгованість позивача як поручителя за кредитним договором від 20 травня 2002 року. Відповідальним за надання достовірної інформації щодо наявної за позивачем заборгованості за договором поруки № 31-02/1 від 20 травня 2002 року є виключно банк. Оскільки договір поруки № 31-02/1 від 20 травня 2002 року, укладений у забезпечення виконання позивальником зобов`язань за кредитним договором від 20 травня 2002 року, є припиненим, що, в свою чергу, виключає наявність будь-яких зобов`язань позивача перед банком за вказаними правочинами, а тому, дії банку щодо передання до бюро відомостей для внесення до кредитної історії позивача інформації про наявність за позивачем заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2002 року є незаконними. У зв`язку з протиправністю дій банку щодо передання до бюро відомостей для внесення до кредитної історії позивача про наявність за ним заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2002 року, незаконними також є дії бюро з внесення таких відомостей до Єдиного реєстру наявності кредитної історії.
 
Суд першої інстанції вказав, що згідно з положеннями частини першої статті 9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» інформація для формування кредитної історії надається користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Як вбачається з умов договору поруки № 31-02/1 від 20 травня 2002 року такої згоди позивач банку не надавав, як і не надавав окремої письмової згоди. Заперечуючи щодо таких доводів позивача банк вказує на наявність застереження в договорах застави майна від 20 травня 2002 року № 31-02/1, № 31-02/02, укладених з позивачем для забезпечення виконання позичальником ПП «Кронобуд» зобов`язань за кредитним договором від 20 травня 2002 року № 31-02. У пунктах 11.9 договорів застави його сторонами погоджено, що заставодержатель має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника ПП «Кронобуд» за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року, а також про наявність та стан предмета застави, оформленого як забезпечення вищевказаного кредитного договору № 31-02 від 20 травня 2002 року, у випадку, якщо ПП «Кронобуд» не виконує своїх зобов`язань за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року. Отже, вказане застереження стосується виключно інформації щодо заборгованості ПП «Кронобуд» за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року, і на зобов`язання позивача як поручителя за договором поруки № 31-02/1 своєї дії не поширює. Вказане свідчить про безпідставність заперечень банку в цій частині. Тому суд вважав, що вимоги позивача про визнання незаконними дій банку щодо передання недостовірних відомостей бюро для внесення інформації (запису) до кредитної історії позивача про наявність кредитної заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2002 року; визнання незаконним внесення бюро інформації (запису) в кредитній історії позивача щодо наявності у позивача кредитної заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2002 року; зобов`язання бюро виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії позивача щодо наявності кредитної заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2002 року є належним чином обґрунтованими та підлягають задоволенню.
 
Суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідачів в рівних частинах. При цьому, вимоги позивача про покладання на відповідачів солідарного обов`язку з відшкодування понесених позивачем судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів понесених ним судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката Якименка М. М., то такі витрати стороною позивача в належний спосіб не підтверджені, проте надано заяву про їх понесення. У зв`язку з цим, відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
 
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва в складі судді: Батрин О. В., від 19 березня 2019 року стягнуто з ТОВ «Українське бюро кредитних історій», АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 по 3 600 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 11 лютого 2019 року (в межах п`ятиденного строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України) представник позивача - адвокат Якименко М. М. подав до суду заяву про надання доказів щодо розміру судових витрат, які позивач сплатив за професійну правничу допомогу адвоката Якименка М. М. На підтвердження сплати позивачем ОСОБА_1 гонорару за правову допомогу адвокату Якименко М. М. в сумі 7 200 грн адвокатом видано позивачу довідку про оплату гонорару за надання правової допомоги адвокатом від 06 лютого 2019 року (а.с. 153). Дослідивши надані стороною позивача документи на підтвердження оплати позивачем професійних послуг адвоката Якименка М. М., суд зробив висновок, що такі витрати підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим наявні правові підстави для ухвалення додаткового рішення про розподіл понесених позивачем судових витрат на правничу професійну допомогу в загальному розмірі 7 200 грн. Окрім того, такий розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для позивача, зважаючи на вплив вирішення справи на репутацію позивачу.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» та апеляційну скаргу ТОВ «Українське бюро кредитних історій» задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва скасоване та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Українське бюро кредитних історій», АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що АТ «КБ «Приватбанком» було передано інформацію ТОВ «Українське бюро кредитних історій» за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року та договором поруки до нього. Відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» Бюро вилучає з кредитної історії: інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними; всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії. Бюро має право за участю Користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим Користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та Договором. Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину. ТОВ «Українське бюро кредитних історій» є лише особою, яка збирає, зберігає та використовує інформацію, яка надається банками. АТ «КБ «ПриватБанк» надав інформацію про те, що кредит, за яким позивач виступав поручителем, є непогашеним. Позивачем зазначена обставина не спростована. Тому колегія суддів зробила висновок про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про вилучення інформації, оскільки Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного договору і тільки зі спливом цього строку вилучає вказану інформацію.
 
При відхиленні доводів позивача про те, що порука його за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року є припиненою, апеляційний суд вказав, що позивач не надав суду достовірних та належних доказів на підтвердження цієї обставини. Суд першої інстанції, зробивши висновок про визнання поруки ОСОБА_1 припиненою, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем такі вимоги не заявлялися, а позовні вимоги заявлені щодо визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії , а саме вилучити інформацію, яка нічим не спростована. Тому апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Апеляційний суд вказав, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються на позивача. За таких обставин, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року, яким стягнуто з ТОВ «Українське бюро кредитних історій», АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 по 3 600 грн витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові в цій частині.
 
Аргументи учасників справи
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, яка підписана представником Якименком М. М. , в якій просив оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2019 року. При цьому посилався на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в березні 2017 року ТОВ «БАСІС» в особі його директора ОСОБА_1, звернулося до ПАТ «УкрСиббанк» із заявою про надання ТОВ «БАСІС» кредиту під заставу депозитних коштів фізичної особи ОСОБА_1 .. Однак, в наданні ТОВ «БАСІС» кредиту було відмовлено банком через наявність у кредитній історії потенційного поручителя ОСОБА_1 інформації про заборгованість за кредитним договором. Зайшовши 28 березня 2017 року на офіційний сайт ТОВ «Українське бюро кредитних історій» та за допомогою Єдиного Реєстру наявності кредитної історії, позивачем в онлайн режимі було здійснено перевірку наявності власної кредитної історії, і переконавшись про існування такої - подано запит на отримання кредитного звіту з власної кредитної історії. ОСОБА_1 отримав лист від 12 травня 2017 року, згідно якого причиною у відмові в наданні ТОВ «БАСІС» кредиту було у ОСОБА_1 простроченої заборгованості в історії. лише після вчинення вищевказаних дій ОСОБА_1 стало відомо щодо існування записів з інформацією про заборгованості як поручителя перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 20 травня 2002 року. Суд першої інстанції ухвалюючи рішення від 06 лютого 2019 року, дійшов правильного висновку, що дія договору поруки закінчилася після спливу встановленого строку повернення кредиту. Постанова апеляційного суду незаконна оскільки апеляційний суд послався на статтю 559 ЦК України щодо підстав припинення поруки та незастосування взагалі до спірних правовідносин норм, що підлягали до застосування, а саме статті 194 ЦК УРСР. Апеляційний суд безпосередньо в постанові встановлює, що судом першої інстанції при ухваленні рішення враховувалися та оцінювалися доводи позивача про припинення поруки та суд першої інстанції встановлював дані обставини. Тому, твердження суду апеляційної інстанції про вихід за межі повноважень судом першої інстанції не відповідає дійсності, так як районний суд в рішенні тільки встановив факт про припинення договору поруки як необхідної умови дослідження цього факту у межах заявлених позивачем вимог, а не визнав договір поруки припиненим у резолютивній частині. Бюро незаконно відмовило у виключенні з кредитної історії позивача інформації про існування кредитної заборгованості, чим допустило порушення Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» і при цьому замість, того, щоб виключити недостовірні записи із кредитної історії, навпаки незаконно внесло поправки про збільшення поточної заборгованості та збільшення суми обов`язкового платежу за договором, чим знову ж таки порушило норми Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», і як наслідок не виконав свою обов`язку по поновленню порушених прав позивача.
 
Зазначає, що відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» джерелами формування кредитних історій є відомості, що надаються користувачем до бюро кредитних історій за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього закону. Проте ОСОБА_1 такої письмової згоди ніколи не надавав. На дату закінчення строку кредиту ТОВ «Українське бюро кредитних історій» ще не існувало, а відтак внесення запису відносно позивача до кредитної історії відбулося внаслідок незаконних дій відповідачів (один з яких - ТОВ «Українське бюро кредитних історій» був заснований, в тому числі і за значної у часі АТ КБ «ПриватБанк», уже після спливу строку кредиту).
 
У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника Тузову В. О. подало відзив на касаційну скаргу, у якому проситьзалишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову без змін. Відзив мотивований тим, що судом першої інстанції, при розгляді даної справи, не було встановлено, що Банком були передані недостовірні відомості щодо позичальника та поручителя за кредитним договором - ТОВ «Українське бюро кредитних історій» та такі дії банку є протиправними. Як вірно зазначив апеляційний суд в постанові - АТ КБ «ПриватБанк» надало інформацію про те, що кредит, за яким позивач виступав поручителем, є непогашеним на цей час та позивачем зазначена обставина не спростована. До того ж. у межах розгляду даної справи питання щодо визнання поруки припиненою - не розглядалося та така вимога позивачем не була заявлена. Отже, суд першої інстанції, встановлюючи такі обставини - вийшов за межі позовних вимог, що є грубим порушення законодавчо-процесуального порядку. Задоволення судом першої інстанції позовної вимоги позивача в частині визнання незаконними дії банку щодо передання недостовірних відомостей бюро не знайшло підтвердження в жодному доказі, які наявні у матеріалах справи.
 
У листопаді 2019 рокуТОВ «Українське бюро кредитних історій» через представника Наконечну А. В. подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги. Відзив мотивований тим, що висновок апеляційного суду про те, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу про виконання зобов`язання в повному обсязі за кредитним договором та договором поруки, та не надано доказів про припинення поруки є цілком законним та обґрунтованим. Жодного доказу на підтвердження того, то дана інформаціє є недостовірною не надано. На сьогоднішній день відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки відповідно до частини третьої статті Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину. Тому апеляційний суд зробив правильний та цілком законний висновок про відсутність правових підстав на вилучення інформації з кредитної історії ОСОБА_1 .
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подав письмові пояснення через представника Якименка М. М. , в яких просив скасувати оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 березня 2019 року залишити в силі. Пояснення обґрунтовані тим, що згідно правового висновку Верховного Суду України викладеного у постановах від 21 травня 2012 року о за положеннями (аналогічної до статті 194 ЦК Української РСР) частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обов`язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя. Таким чином, є незаконним мотивування апеляційним судом оскарженої постанови необхідністю окремо заявляти в даній справі позивачем також й вимоги про визнання поруки ОСОБА_1 припиненого, адже суди (без заявлений зі сторони поручителя окремих позовних вимог про припинення поруки) у виконання норм процесуального законодавства самостійно встановлюють і мають процесуальний обов`язок з`ясовувати чи не припинилася порука, чи існує забезпечення основного зобов`язання у вигляді поруки.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 20 травня 2002 року між банком та ПП «Кронобуд» (позичальник), від імені якого діяв заступника директора ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір № 31-02, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом 220 000 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів, комісійної винагороди в обумовлені цим договором строки. Згідно з пункту 1.3. кредитного договору строк повернення кредиту - 20 травня 2003 року. 
 
Для забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором 20 травня 2002 року між банком, ОСОБА_1 (поручитель) та ПП «Кронобуд» (боржник) укладений договір поруки № 31-02/1, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання боржником свої зобов`язань за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року в повному обсязі, в сумі основного боргу, а також процентів за користування кредитом, пені, штрафів та інших передбачених кредитним договором санкцій. Згідно із пунктом 5 договору поруки, вказаний договір припиняється в порядку, передбаченому ст. 194 ЦК УРСР.
 
20 травня 2002 року між ПП «Кронобуд» (заставодавець), від імені якого діяв ОСОБА_1 , та АТ КБ «Приватбанк» (заставодержатель) в забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором від 20.05.2002 № 31-02 був укладений договір застави майна № 31-02/1, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу  за реєстровим № 2717.
 
20 травня 2002 року в забезпечення виконання позичальником ПП «Кронобуд» зобов`язань за кредитним договором від 20.05.2002 № 31-02 між позивачем ОСОБА_1 (заставодавець) та АТ КБ «Приватбанк» (заставодержатель) був укладений договір застави майна № 31-02/2, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу  за реєстровим № 2718.
 
У пункті 11.9 вказаних договорів застави, сторонами погоджено, що заставодержатель має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника ПП «Кронобуд» за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року, а також про наявність та стан предмета застави, оформленого як забезпечення вищевказаного кредитного договору  № 31-02 від 20.05.2002, у випадку, якщо ПП «Кронобуд» не виконує своїх зобов?язань за кредитним  договором № 31-02 від 20 травня 2002 року.
 
В Єдиному реєстрі кредитної історії, формування та ведення якого здійснюється ТОВ «Українське бюро кредитних історій», в кредитній історії позивача наявна інформація про заборгованість позивача як поручителя за кредитним договором.
 
При скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні нового рішення про відмову в задоволенні позову апеляційний суд вважав, що бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину. ТОВ «Українське бюро кредитних історій» є лише особою, яка збирає, зберігає та використовує інформацію, яка надається банками. АТ «КБ «ПриватБанк» надав інформацію про те, що кредит, за яким позивач виступав поручителем, є непогашеним. Позивачем зазначена обставина не спростована. Відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про вилучення інформації, оскільки бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного договору і тільки зі спливом цього строку вилучає вказану інформацію. Суд першої інстанції, прийшовши до висновку про визнання поруки ОСОБА_1 припиненою, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем такі вимоги не заявлялися, а позовні вимоги заявлені щодо визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, а саме вилучити інформацію, яка нічим не спростована.
 
Колегія суддів частково не погоджується з цими висновками апеляційного суду.
 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
 
Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина перша статті 5 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року в справі № 686/7590/18 (провадження № 61-698св19) вказано, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності».
 
Відповідно до пункту 1 розділу III Прикінцеві положення Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» від 23 червня 2005 року № 2704-IV цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування. 
 
У статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) закріплено, зокрема, що:
            бюро кредитних історій (далі - Бюро) - юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію;
кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону;
користувач Бюро (далі - Користувач) - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію;
кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування);
суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.
 
У частині першій статті 4 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, зокрема, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії.
 
У частині першій статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються Користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.
 
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
У пунктах 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
 
Згідно пунктів 1, 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.
 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається, спір виник між фізичною особою (позивачем) і бюро та банком (відповідачі) щодо: 
незаконності передання банком до кредитної історії позивача інформації про наявність кредитної заборгованості, 
незаконності внесення бюро інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у позивача, 
зобов`язання бюро виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії позивача щодо наявності кредитної заборгованості. 
 
При скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні нового рішення про відмову в позові апеляційний суд: 
не врахував, що Закон України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» прийнятий в червні 2005 року та набрав чинності в січні 2006 року;
не встановив, яка саме інформація (зокрема, про який правочин та заборгованість) та коли були передана банком бюро для формування кредитної історії;
не перевірив чи вчиняв суб`єкт кредитної історії (позивач) кредитний правочин після набрання чинності Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»;
            не з`ясував чи надавав суб`єкт кредитної історії (позивач) письмову згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього;
не перевірив, які саме дії щодо передання та внесення оспорював позивач та яку інформацію просив зобов`язати виключити;
не з`ясував за захистом яких прав /чи інтересів звернувся за захистом позивач.
 
За таких обставин, апеляційний суд по суті рішення суду першої інстанції не переглянув та зробив передчасний висновок про незаконність рішення суду першої інстанції та його скасування.
 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Якименком Миколою Миколайовичем , задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року скасувати.
 
Передати справу № 757/74536/17 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року втрачає законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук