Справа № 128/893/20
Провадження № 22-ц/801/2172/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року	Справа № 128/893/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 
на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
Рішення ухвалила суддя Саєнко О. Б.
Рішення ухвалено в м. Вінниці
Повний текст рішення складено 18 вересня 2020 року,

Встановив:
У квітні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 15 листопада 2010 року.
При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування у АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. 
На підставі договору про надання банківських послуг банком відкрито відповідачу картковий рахунок із встановленим на нього кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та відповідачу надано у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 16 500 грн.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 17 березня 2020 року склалася заборгованість в загальній сумі 38 224,36 грн., із яких: 20 878,11 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8106,57 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 6943,28 грн. – нарахована пеня; 500 грн. – штраф (фіксована частина) та 1796,40 грн. – штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 вересня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, пославшись на те, що рішення суду ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що висновок суду про недоведеність позовних вимог є безпідставним, оскільки позивач надав всі належні докази на підтвердження позовних вимог, зокрема, копію анкети-заяви, у якій зазначено персональні дані відповідача, адресу проживання та іншу додаткову інформацію, необхідну для отримання картки; розрахунок заборгованості; виписку по руху коштів, яка є первинним документом, та із якої чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, що він користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість, що свідчить про його згоду з формою договору та його умовами.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 15 листопада 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій зазначено, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 25).
Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 17 березня 2020 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 38 224,36 грн., із яких: 20 878,11 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8106,57 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 6943,28 грн. – нарахована пеня; 2296,40 грн. – заборгованість по судовим штрафам (а. с. 13).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався, зокрема, на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитного ліміту у розмірі, обумовленому у позові, та доказів перевипуску кредитної картки, що є його процесуальним обов`язком. Крім того, позивач не довів, що саме надані ним Умови та Правила надання банківських послуг є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, комісії та штрафів в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту в обумовленому позивачем розмірі.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.
Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.
Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 15 листопада 2010 року, відповідно до якої йому було видано кредитну картку із встановленим на неї кредитним лімітом, розмір якого було збільшено банком до 16 500 грн. Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 15 листопада 2010 року в загальній сумі 38 224,36 грн., із яких: 20 878,11 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8106,57 грн. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 6943,28 грн. – нарахована пеня; 500 грн. – штраф (фіксована частина) та 1796,40 грн. – штраф (процентна складова), позивач на підтвердження позовних вимог надав суду розрахунки заборгованості за договором № б/н від 15 листопада 2010 року, укладеним між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року, на 30 вересня 2019 року та на 17 березня 2020 року; виписку за картковими рахунками ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 19 березня 2020 року; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, яка оформлена на ОСОБА_1 (договір б/н); довідку про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н; анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 15 листопада 2010 року; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; витяг із Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256; а також копії паспорта відповідача та документів, що підтверджують процесуальний статус банку і його представника.
Зазначивши у позові про те, що на підставі анкети-заяви № б/н від 15 листопада 2010 року відповідачеві було видано кредитну картку із встановленим на неї кредитним лімітом, який в подальшому було збільшено до 16 500 грн., позивач не надав суду доказів про фактичне виконання банком умов такого договору, зокрема, про відкриття карткового рахунку та про видачу кредитної картки відповідачу. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтував такий розмір заборгованості у позовній заяві.
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана відповідачем 15 листопада 2010 року, не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Ця анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, окрім особистих даних та підпису відповідача, в тому числі не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у розмірі 16 500 грн. на умовах, про які зазначено в позові. У анкеті-заяві у відповідному розділі не обрано вид карти, яку бажає оформити на своє ім`я клієнт, та не зазначено суму бажаного кредитного ліміту (а. с. 25).
Крім того, зазначивши у позовній заяві про надання відповідачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на банківську карту, розмір якого було збільшено до 16 500 грн., позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 20 878,11 грн., не надавши при цьому жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтувавши такий розмір заборгованості у позовній заяві.
Надані банком розрахунки заборгованості за договором № б/н від 15 листопада 2010 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року, на 30 вересня 2019 року та на 17 березня 2020 року; виписка за картковими рахунками ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 19 березня 2020 року; довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, яка оформлена на ОСОБА_1 (договір б/н) та довідка про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором № б/н не є належними та допустимими доказами існування заборгованості в заявленому позивачем до стягнення розмірі, оскільки вони підписані представником банку без зазначення будь-яких даних, що його ідентифікують (посади, прізвища); довідки не містять обов`язкових реквізитів такого документу – вихідного номеру та дати документу. Крім того у зазначених довідках відсутнє посилання на анкету-заяву, підписану відповідачем 15 листопада 2010 року, а зазначено лише, що вони стосуються укладеного із ОСОБА_1 договору № б/н (без зазначення дати договору), у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що ці довідки стосуються саме даного кредитного договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача.
Із наданої позивачем до позовної заяви виписки по карткових рахунках ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 19 березня 2020 року вбачається, що позивач періодично здійснював автоматичне списання нарахованих відсотків, за рахунок чого збільшував заборгованість відповідача за тілом кредиту. Крім того зазначена виписка по карткових рахунках містить інформацію по кількох картках: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 і з виписки не вбачається, яка саме картка є кредитною карткою, за якою позивач нарахував заявлену до стягнення заборгованість. До того ж ця виписка не містить посади та прізвища посадової особи банку, яка виготовила таку виписку (а. с. 14-22).
Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції не врахував надану суду виписку по руху коштів, яка доводить те, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, що він користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість, що свідчить про його згоду з формою договору та його умовами.
Враховуючи те, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 20 878,11 грн., яку він просив стягнути з відповідача, нарахування процентів за користування такими кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів) за прострочення зобов`язання також є недоведеним.
В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги в тому, що після отримання картки відповідач здійснив операції щодо активації картки, користувався нею, отримував кредитні кошти, що свідчить про прийняття ним Умов та правил надання банківських послуг, що діяли на час укладення договору, не заслуговують на увагу з огляду на те, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписавши 15 листопада 2010 року анкету-заяву.
Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М.В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин