ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 2034/2-4592/11                Головуючий суддя І інстанції Козирєва Г. М.
Провадження № 22-ц/818/1509/20        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року                                                                м. Харків.
 
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого                 Яцини В.Б.,
суддів колегії                Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 лютого 2012 року, ухвалене у складі судді Козирєвої Г.М., по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У вересні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнуто заборгованість за договором кредиту у розмірі 43335,90 грн, яка складається з 5410 грн – простроченої заборгованості за кредитом, 149,40 грн строкової заборгованості за процентами, 2553,32 грн простроченої заборгованості за процентами, 2744,17 простроченої заборгованості за комісією, 16989,25 грн пеня за прострочення погашення кредиту, 6511,38 грн пеня за прострочення погашення процентів, 8998,38 грн пеня за прострочення погашення комісії.
Позов мотивовано тим, що між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 14.12.2007 року було укладено кредитний договір №11-27-С за яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 7500 грн, з оплатою процентної ставки у розмірі 0,0001% річних, із строком користування до 14.12.2010 року. Відповідно до виписки від 14.12.2007 року кредитні коштів були видані відповідачу, відповідач зобов`язався своєчасно здійснювати повернення сум отриманого кредиту, сплату нарахованих за користування кредитом процентів та комісій на умовах та в порядку встановленому п.п.2.1, 3.2, 3.3, 4.1-4.5 кредитного договору та графіку погашення кредиту.
       ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначив, що у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору та неналежного виконання зобов`язання, утворилася заборгованість по кредиту, яка станом на 29.03.2011 складає 43335,90 грн.
Також зазначено, що в забезпечення виконання зобов`язання між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №11-27-С-П від 14.12.2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.
Зауважено, що банком було направлено вимогу про повернення кредиту, або заборгованість відповідачами не погашена, тому просило задовольнити позовні вимоги повному обсязі.
       Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 лютого 2012 року позовні вимоги ПАТ «Банк Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ ПАТ «Фінанси та Кредит» задоволено.
       Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 за кредитним договором №11-27 ввід 14.12.2007р. заборгованість, яка станом на 29.03.2011 року складається у розмірі 43335,90 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ «АТ «Банк «Фінанси та кредит» судовий збір по 216 грн 70 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу по 60 грн з кожного.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 лютого 2012 року залишено без задоволення
Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та в позові позивачу відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим, безпідставним, незаконним. 
В обґрунтування скарги зазначено, що розмір заборгованості за кредитом, процентами та комісією значно перевищує розмір основного зобов`язання.
Зазначає, що відповідно до п.3.3. кредитного договору позичальник зобов`язаний повертати кредит згідно графіку платежів щомісячними платежами в сумі 209 грн у термін з 1 по 10 число кожного місяця.
Послався на те, що із закінченням строку, встановленого законом, для пред`явлення вимоги про виконання основного зобов`язання, такий строк спливає і для похідних вимог.
Зазначив, що судом безпідставно не було зменшено розмір пені на підставі ст. 551 ЦК України.
Відзиву на апеляційну скаргу суду надано не було.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи. 
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, що передбачено п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.
Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що боржниками зобов`язання по сплаті заборгованості за кредитним договором не виконано, внаслідок чого, згідно з наданим банком розрахунком, утворилася заборгованість у розмірі 43335,90 грн, яка підлягає стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . 
Проте повністю погодитись з таким висновком суду не можна.
Судом першої інстанції встановлено, що 14.12.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Банк «Фінанси ат Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Філії «слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір №11-27-С, згідно з умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 7500 грн, з оплатою процентної ставки 0,0001% річних, із строком користування до 14.12.2010 року.
Згідно з випискою від 14.12.2007 року кредитні кошти були видані ОСОБА_1 .
Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач порушував графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачував та внаслідок чого виникла заборгованість.  
Позивач визначив розмір заборгованості, виходячи з розрахунку, який станом на 29.03.2011 р. складає 43335,9 грн, з яких: 5410 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 2553,32 грн – прострочена заборгованість за процентами; 2744,17 грн - прострочена заборгованість по комісії; 16969,25 грн пеня за прострочення сплати кредиту; 6511,38 грн - пеня за прострочення погашення процентів; 8998,38 грн пеня за прострочення погашення комісії; 149,40 грн - строкова заборгованість за процентами.
Відповідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Правилами статті 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно з умовами укладеного між банком і ОСОБА_1 договору кредиту (пункт 3.3) позичальник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом щомісячно до десятого числа кожного місяця у розмірі 209 грн.
Згідно з пунктом 3.5 договору банк має право зупинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику в продовженні строку дії договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів, неустойки відповідно до умов цього договору
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.
Як вбачається з матеріалів справи банком на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було надіслано повідомлення про усунення порушень умов кредитного договору у строк до 31 березня 2009 року (а.с.14-15).
Позивач скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України та п.3.5 договору право та пред`явив до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань.
Таким чином, позивач надіславши вимогу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове погашення заборгованості позивач змінив строк виконання основного зобов`язання у сторону зменшення до 31 березня 2009 року..
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках,
Позивач просив суд стягнути проценти, пеню, що була нарахована з 10.06.2009 року по 29.03.2011 (а. с.6-7), тобто, після закінчення строку кредитування, а тому з урахуванням висловленої у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц правової позиції такі вимога задоволенню не підлягають. 
Так, з розрахунку заборгованості, наданого банком до суду першої інстанції ( а. с. 6-7) вбачається, що позивач продовжував нараховувати відсотки та пеню після закінчення строку кредитування, тобто після 31.03.2009 року.
Згідно вказаних документів ОСОБА_1 продовжував сплачувати кошти банку після вказаної дати, та платіж, що був зарахований на погашення комісійної винагороди відбувся 06.12.2010 (а.с. 7), а останній платіж, що був зарахований на погашення відсотків було вчинено 03.06.2010 ( а. с. 6 ).
Із зазначених документів слідує, що станом на 31.03.2009 року ОСОБА_1 був зобов`язаний повернути банку 4992 грн, прострочена заборгованість по кредиту 418 грн., прострочена заборгованість по відсоткам за користування кредитом – 96,05 грн. 
Таким чином, стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає заборгованість у розмірі 5506,05 грн з яких строкова заборгованість по кредиту - 4992 грн, прострочена заборгованість по кредиту 418 грн., прострочена заборгованість по відсоткам за користування кредитом – 96,05.
Позовних вимог на захист прав та інтересів позичальника, які передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, - у позові не було заявлено і судом не розглядалося.
Колегія суддів не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, про яку було заявлено відповідачем.
Одним з видів порушення зобов`язання є невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
       Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17.
       Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.
       Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
       До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
       При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
       Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
       Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.
       Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16.
У справі, що наразі переглядається судом апеляційної інстанції відбулось переривання строку позовної давності, оскільки після закінчення строку кредитування 31.03.2009 відповідачем ОСОБА_1 регулярно вносились платежі, що вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком до суду першої інстанції ( а.с. 6-7).                
З огляду на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріально та процесуального, доводи скарги спростовують висновки суду, то на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та задовольняє позовні вимоги частково.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, у разі часткового задоволення позову судові витрати слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 433,35 грн.
Позовна заява задоволена на 12,7% (5506,05 *100%:43335,90), тому вважаю, що судовий збір, який підлягає стягненню з відповідачів складає 55,03 грн.
Проте, відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 650 грн 10 коп.
Враховуючи, що скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, та з врахування вимог ч.10 ст.141 ЦПК України з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 512,50 грн (650,10-12,7%-55,03=512,50) 
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 лютого 2012 року – змінити.
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси ат кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1  та ОСОБА_2   на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором №1-27-С від 14.12.2007 року станом на 31 березня 2009 року у розмірі 5506,05 грн яка складається: строкова заборгованість по кредиту - 4992 грн, прострочена заборгованість по кредиту 418 грн, прострочена заборгованість по відсоткам за користування кредитом – 96,05грн.
В іншій частині у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» – відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 512 грн 50 коп.
В частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу по 60 грн з кожного заочне рішення Харківського районного суду Харківської області – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення виготовлено 15 грудня 2020 року.

Головуючий суддя                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В.Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.