ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 808/1011/16
адміністративне провадження № К/9901/37560/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Юрченко В.П.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Пасічник С.С., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Запорізької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області   на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23.01.2017 року (суддя Дуляницька С.М.)    та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2017 року (головуючий суддя Білак С.В., судді: Юрко І.В., Шальєва В.А.)    у справі №808/1011/16 за адміністративним позовом Приватного підприємства «Фладко»  до   Запорізької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
ВСТАНОВИВ:
Приватне підприємство «Фладко»  (надалі - платник податків, підприємство, позивач) звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Запорізької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області (надалі податковий орган, контролюючий орган, відповідач), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 30.11.2015 року №000841702, яким підприємству збільшено суму грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 510 грн.; №00013408262201, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 306 989 грн.; № 00013308262201 , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 721 847,50 грн., в тому числі 577 478 грн. за основним платежем та 144 369,50 грн. за штрафними санкціями; №00013208262201, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі  560 559 грн.; № 00013108262201 , яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 3 578  252 грн.;  №00013008262201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на 113 359,50 грн., в тому числі 75 573 грн. за основним платежем та 37 786,50 грн. за штрафними санкціями.
Позовні вимоги обґрунтовані правомірністю включення до витрат суми витрат на оренду та амортизацію блок-пунктів АЗС, витрати на придбання палива у Товариств з обмеженою відповідальністю «Ессенс-преміум», «ТД «Атлантис», «ТК «Євронафта». Посилається на те, що податковий кредит сформовано на підставі первинних документів, які підтверджують реальність господарських операцій. Недоліки в оформленні товарно-транспортних накладних не можуть бути підставою для зменшення сум податкового кредиту. Зазначає, що зобов`язання з податку на додану вартість визначено правильно, оскільки за рішенням суду позивач не набував права власності на нерухоме майно. Зауважує, що у податковому повідомленні-рішенні №000841702 контролюючим органом не зазначено, який підпункт пункту  176.2 статті 176 Податкового кодексу позивач порушив. 
Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 23.01.2017 року, залишеним без змін ухвалою  Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2017 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 30.11.2015 року №00013408262201, №00013308262201, №00013208262201, №00013108262201, №00013008262201. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову  Запорізького окружного адміністративного суду від 23.01.2017 року та ухвалу  Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2017 року і прийняти нове рішення про відмову у задоволені позову.
В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права. Відповідач вказує на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам справи, які полягають у нереальності здійснення господарських операцій, недобросовісності контрагентів позивача, відсутності ресурсів для здійснення господарських операцій.
Позивачем 30.10.2017 року надані заперечення на касаційну скаргу, в яких позивач просить залишити без змін судові рішення попередніх інстанцій та без задоволення касаційну скаргу з підстав її необґрунтованості та правомірності попередніх судових рішень. 
Верховний Суд, переглянувши рішення попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що податковим органом проведено планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.10.2013 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено акт перевірки від 13.11.2015 року №54/08-26-22-01/33760609 (надалі - акт перевірки).
Актом перевірки встановлено порушення підпунктів 14.1.3, 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 138.10.3 пункту 138.10, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим завищено витрати, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, що призвело до заниження податкового зобов`язання з податку на прибуток за 2013 рік на суму 75573 грн. та завищено від`ємне значення з податку на прибуток за 2014 рік на 3578252 грн.; підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.3 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість задекларованого до сплати на загальну суму 577478 грн.; підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.3 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від`ємного значення податку на додану вартість за період з 01.10.2013 року по 31.12.2014 року на загальну суму 306989 грн.; підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення сум, що підлягають бюджетному відшкодуванню (рядок 23 декларації) у сумі 373706 грн.; пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, пунктів 3.2, 3.3 статті 3 наказу Міністерства доходів і зборів України від 21.01.2014 року №49, а саме не відображення у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за 1-4 кв. 2014 року за ознакою 157 «дохід, виплачений самозайнятій особі».
На підставі акту перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 30.11.2015 року №000841702, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок з доходів фізичних осіб за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 510 грн.; №00013408262201, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 306989 грн.; №00013308262201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 721847,50 грн., в тому числі 577478 грн. за основним платежем та 144369,50 грн. за штрафними санкціями; №00013208262201, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 560559 грн.; №00013108262201, яким позивачу зменшено суму від`ємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 3578252 грн.; №00013008262201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на 113359,50 грн., в тому числі 75573 грн. за основним платежем та 37786,50 грн. за штрафними санкціями.
За результатами адміністративного оскарження податкові повідомлення-рішення від 30.11.2015 року залишено без змін.
Вважаючи, що спірні податкові повідомлення-рішення контролюючого органу порушують права позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.
Стосовно висновку контролюючого органу про завищення позивачем витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування на загальну суму 3976005,00 грн., Верховний Суд зазначає наступне.
Законодавством України передбачено порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуск та облік на підприємстві нафтопродуктів.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що документально підтверджуються здійснення фінансово-господарських операцій позивача з амортизації блок-пункту АЗС, оренди ділянки на загальну суму 14214,66 грн., які підлягають включенню до складу витрат по рядку 06.2 «Витрати на збут» Податкової декларації з податку на прибуток за 2013-2014 роки, в тому числі за 2013 рік на суму 2990,22 грн., за 2014 рік на суму 11224,44 грн. у відповідності до вимог підпунктів 14.1.3, 14.1.27 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 138.10.3. пункту 138.10, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 141.1 статті 141 Податкового кодексу України.
Касаційний Суд не приймає посилання скаржника на відсутність у товарно-транспортних накладних перевезення обладнання до адреси пункту призначення, оскільки певні недоліки в первинних документах не можуть беззаперечно свідчити про відсутність факту господарської операції.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що операції з придбання підприємством дизельного палива від Товариств з обмеженою відповідальністю «Ессенс-преміум», «ТД «Атлантис», «ТК «Євронафта» підтверджуються первинними документами, за даними бухгалтерського обліку підприємства відображено оприбуткування придбаного товару відповідно до первинних документів (а також використання зазначених товарів у господарській діяльності підприємства), що відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Таким чином, відображення підприємством у складі витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування витрат на придбання дизельного палива від контрагентів на загальну суму 3 961 790,17 грн. підлягає включенню до рядка 06.2 «Витрати на збут» Податкової декларації з податку на прибуток за 2013-2014 роки у відповідності до вимог статті 138 Податкового кодексу України.
Стосовно заниження підприємством податкових зобов`язань за період з 01.10.2013 року по 31.12.2014 року в сумі 95 595,00 грн. Верховний Суд зазначає наступне.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що підприємство у 2012 році здійснювало придбання основних засобів. Згідно постанови Вищого господарського суду України від 22.05.2013 року у справі №5006/32/174пн/2012 визнано за Відкритим акціонерним товариством «Маріупольське автотранспортне підприємство 11433» право власності на нерухоме майно, яке розташоване у м.Маріуполь, вул. Таганрозька, 179, а саме: будівлю боксів для ПАРМ (літ Г-1), будівлю автомийки (літ. Л-1), будівлю туалету (літ. Д-1), будівлю КПП (літ.Е-1), будівлю котельної (літ.Б-1), будівлю АПК (літ.А-1) та будівлю профілакторію (літ.К-2), залишкова вартість якого 477974,29 грн. на 01.01.2014 року. Згідно акту вилучення від 25.07.2014 року зазначені будівлі вилучені у підприємства.
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податку на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Кодексу.
За приписами підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.
Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
За змістом статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача.
Незаконне заволодіння майном не спричиняє перехід права власності від законного власника до незаконного набувача. Відповідно повернення майна з незаконного володіння також не спричиняє перехід права власності від незаконного набувача до законного власника.
Отже, при витребуванні за рішенням суду майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа таким майном, об`єкт оподаткування податком на додану вартість у такої особи не виникає (відсутня операція з постачання відповідно до підпункту 14.1 статті 14 Кодексу).
Щодо висновків контролюючого органу про завищення позивачем податкового кредиту на суму 855 595,00 грн., слід зазначити наступне.
Вказане порушення відповідач пов`язує з недоліками в оформленні товарно-транспортних накладних щодо перевезення пального, придбаного позивачем у Товариств з обмеженою відповідальністю «Ессенс-преміум», «ТД «Атлантис», «ТК «Євронафта», а також тим, що підприємством не надано документів на перевантаження палива, а саме договорів, актів виконаних робіт та інших на підтвердження здійснення перевантаження палива. Не встановлено адресу розвантаження товару з автомобільного транспорту, що унеможливлює підтвердити факт поставки товарів на адресу підприємства.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України  (в редакції на дату вчинення господарських операцій) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Пунктами  198.3 та 198.6 статті 198 Податкового кодексу України  визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
При цьому, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог  статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом  201.11 статті 201 цього Кодексу.
Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено експертним висновком, що податкові накладні, отримані підприємством від контрагентів за період з серпня 2013 року по грудень 2014 року на суму податку на додану вартість у розмірі 855 595,40 грн. оформлені відповідно до вимог  статті 201 Податкового кодексу України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Факт господарської операції підтверджується іншими первинними документами, а саме, видатковими накладними, подорожніми листами, актами списання товарів тощо.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про  правомірність віднесення суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту податку на додану вартість в розмірі 855 595,00 грн.
Судами встановлено, що наявними в матеріалах справи первинними документами підтверджено правомірність формування позивачем сум витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, податкового кредиту та сум зобов`язань з податку на додану вартість.
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про необґрунтованість  та протиправність повідомлень-рішень від 30.11.2015 року №00013408262201, №00013308262201, №00013208262201, №00013108262201, №00013008262201.
Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень, судами попередніх інстанцій було порушено норми матеріального права.
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України   унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, зважаючи на встановлені обставини, що підтверджуються доказами, судами попередніх інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.
За правилами частини другої  статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України  суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини першої  статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України  Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою  статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених  статтею 341 цього Кодексу  межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 341, 343, 439, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Запорізької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23.01.2017 року    та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2017 року у справі №808/1011/16  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.П. Юрченко І.А. Васильєва   С.С. Пасічник