ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року 
м. Київ
Справа №  34/557-35/414 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Родовід Банк" Караченцева Артема Юрійовича
на постанову    Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2020
та ухвалу    Господарського суду міста Києва від 27.02.2020
у справі    № 34/557-35/414
за позовом    Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк"
до:
1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий Мандарин Ойл";
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Калина-Закарпаття";
3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Атіква";
4) Малого приватного підприємства "Ольвія";
5) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватра-Тер";
6) Спільного українсько - англійського підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Магістраль - Інвест";
7) Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП-М";
8) Публічного акціонерного товариства "Закарпатнафтопродукт - Мукачево";
9) Великоберезнянська районна державна адміністрація Закарпатської області (Великоберезнянська райдержадміністрація);
10) ОСОБА_1 ;
11) ОСОБА_2 ;
12) ОСОБА_3 
про    звернення стягнення на предмет іпотеки в розмірі 205 128 100, 12 грн.,
ВСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство "Родовід Банк" звернулося до Господарського суду міста Києва із клопотанням, в якому просило суд замінити сторону виконавчого провадження в ухвалі Господарського суду міста Києва від 22.04.2013 на ОСОБА_1 , Великоберезнянську районну державну адміністрацію Закарпатської області, ТОВ "ВАТРА-ТЕР", ТОВ "АТП-М", ТОВ "АТІКВА", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; поновити строк для пред`явлення виконавчого документа - ухвали Господарського суду міста Києва від 22.04.2013 до виконання.
Обґрунтовуючи клопотання про заміну боржників у виконавчому провадженні, позивач посилався на те, що накладення арешту на іпотечне майно, яке належало ТОВ "Калина-Закарпаття" виявилося неможливим, оскільки зазначене майно було відчужене останнім на користь третіх осіб.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2020 (суддя Мандриченко О.В.) відмовлено у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа.
Аргументуючи ухвалу, місцевий господарський суд виходив із того, що заявником не було надано доказів, які би підтверджували перехід обов`язків первісних боржників (ТОВ "Калина Закарпаття" та ТОВ "АТІКВА") до осіб, яких позивач зазначає, як нових боржників. Окрім того, судом першої інстанції зазначено, що позивач не надав жодних обґрунтованих доказів поважності пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2020 (судді  Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б., Тарасенко К.В.) оскаржену позивачем ухвалу місцевого суду залишено без змін.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, Публічне акціонерне товариство "Родовід Банк" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.02.2020 у справі №34/557-35/414 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити клопотання Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа.
Переглянувши в касаційному порядку оскаржені постанову апеляційного суду та ухвалу місцевого суду в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Як встановлено судами, Публічне акціонерне товариство "Родовід Банк" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий Мандарин Ойл" (відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Калина-Закарпаття" (відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю "АТІКВА" (відповідач-3) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий Мандарин Ойл" заборгованості за кредитним договором №22.1/357-КЛТ-08 від 23.12.2008 в сумі 205 128 100,12 грн та в рахунок погашення заборгованості звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за договором іпотеки, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Калина-Закарпаття" та Товариству з обмеженою відповідальністю "АТІКВА".
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2011 у справі №34/557 позов задоволено частково.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2011 змінено резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2011 у справі №34/557.
Постановою Вищого господарського суду міста Києва від 27.10.2011 рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2011 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2011 у справі № 34/557 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Під час нового розгляду справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2013 залучено до участі у справі, у якості відповідача-4 - Мале приватне підприємство "Ольвія".
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2013 заяву Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" про вжиття заходів забезпечення позову задоволено, накладено арешт на предмет іпотеки за договорами іпотеки, укладені з Товариством з обмеженою відповідальністю "Калина-Закарпаття" та з Товариством з обмеженою відповідальністю "АТІКВА".
В подальшому судом першої інстанції в процесі розгляду справи:
- ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 залучено у якості співвідповідачів, зокрема, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВАТРА-ТЕР" (відповідач-5) та Спільне українсько-англійське підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Магістраль-Інвест" (відповідач-6);
- ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2016 залучено у якості співвідповідача у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю "АТП-М" (відповідач-7);
- ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 залучено до участі у справі Публічне акціонерне товариство "Закарпатнафтопродукт - Мукачево", в якості відповідача-8;
- ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2019 до участі у справі залучено, у якості співідповідачів, а саме, Великоберезнянську районну державну адміністрацію Закарпатської області (відповідач-9), ОСОБА_1 (відповідач-10), ОСОБА_2 (відповідач - 11) та ОСОБА_3 , (відповідач-12).
Відмовляючи у задоволенні клопотання про заміну сторони виконавчого провадження та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа, в якому заявник просив суд першої інстанції замінити сторону виконавчого провадження в ухвалі Господарського суду міста Києва від 22.04.2013 на ОСОБА_1 , Великоберезнянську районну державну адміністрацію Закарпатської області, ТОВ "ВАТРА-ТЕР", ТОВ "АТП-М", ТОВ "АТІКВА", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). 
Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів, та зазначає, що у кожному конкретному випадку, для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних доказів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та/або перехід її прав та обов`язків до іншої особи.
Відповідно до статті 52 Господарського процесуального кодексу України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.
Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 52 Господарського процесуального кодексу України, - це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва прав та обов`язків юридичної особи на стадії виконавчого провадження суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах. 
Згідно зі статтею 334 ГПК України, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником відбувається у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження.
Процесуальне правонаступництво на стадії виконання судового рішення є однією із процесуальних гарантій захисту та відновлення захищених судом прав та інтересів фізичних і юридичних осіб, яке полягає у переході прав та обов`язків від одного суб`єкта до іншого з відповідною відмовою від тих же вимог до суб`єкта від якого такі права і обов`язки переходять. 
Отже, в силу наведених приписів, для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі на будь-якій стадії, необхідним є наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.
Суд будь-якої інстанції незалежно від стадії судового процесу зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №264/5957/17 та постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №5/503.
Враховуючи, що позивач, посилаючись на перехід прав власності на іпотечне майно, просив суд замінити у зв`язку з цим сторін виконавчого провадження, при цьому, не надав жодних доказів, які б підтверджували перехід обов`язків первісних боржників (відповідачів-1,-2) до нових боржників (відповідачів-5,-7,-9,-10,-11,-12), суди обох інстанцій дійшли правильних висновків, що підстави для задоволення клопотання про заміну сторін виконавчого провадження у даній справі відсутні.
Щодо доводів скаржника про помилковість таких висновків, колегія суддів зазначає, що приписами статті 74 ГПК України встановлено обов`язок доказування і подання доказів, в силу якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
При цьому, стаття 76 ГПК України визначає, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як свідчать наявні матеріали, обґрунтовуючи свої вимоги про заміну сторін виконавчого провадження, позивач стверджує, що протягом розгляду даної справи право власності на іпотечне майно, на яке накладено арешт ухвалою від 22.04.2013, перейшло до інших осіб, вказаних в поданому клопотанні.
Згідно з частинами 1, 2 статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Відтак іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна, і у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. 
У такому випадку у разі невиконання позичальником своїх кредитних зобов`язань іпотекодержатель в силу частини 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" має право задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна шляхом заявлення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки до особи, яка є власником іпотечного майна на момент заявлення таких вимог.
Правові висновки про те, що у разі відчуження іпотечного майна вимога іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки має бути заявлена до особи, яка є власником такого майна на момент подання позову, є усталеними у судовій практиці Верховного Суду (постанови від 07.05.2019 у справі № 926/3371/17, від 23.01.2020 у справі № 916/2558/18, від 18.04.2019 у справі № 15/5009/1800/11, від 05.05.2020 у справі № 161/6253/15-ц).
Між тим вирішення питання про перехід таких прав до іншої особи, в тому числі, під час вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження, має бути здійснено з урахуванням вищенаведених вимог ГПК України, тому за відсутності доказів самого факту переходу прав на іпотечне майно, а також заявлення позовних вимог до зазначених в заяві осіб, вимоги позивача, викладені в клопотанні про заміну сторони виконавчого провадження є передчасними та недоведеними. 
При цьому, за відсутності доказів переходу обов`язків від первісних боржників (ТОВ "Калина Закарпаття" та ТОВ "АТІКВА") до осіб, яких позивач зазначає, як нових боржників, доводи скаржника про неможливість ефективного виконання ухвали місцевого господарського суду від 22.04.2013 у цій справі, не є достатніми для задоволення такого клопотання.
За таких обставин не заслуговують на увагу доводи скаржника про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права під час розгляду його клопотання та про наявність правової проблеми у вирішенні спірних у цій справі правовідносин, адже у даному випадку відмова у задоволенні його вимог була зумовлена відсутністю доказів переходу прав до зазначених в клопотанні осіб.
Оскільки доводи скаржника про помилковість висновків судів обох інстанцій стосовно наявності підстав для заміни сторони у виконавчому провадженні не отримали свого підтвердження під час касаційного перегляду, колегія суддів Верховного Суду не вбачає в цій частині підстав для зміни чи скасування прийнятих у даній справі судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Щодо оскарження ухвали місцевого суду в частині відмови у клопотанні про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа - ухвали Господарського суду міста Києва від 22.04.2013 до виконання, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно зі статтею 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Згідно з частиною 2 статті 287 Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини першої статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку, однак ухвала суду першої інстанції про відмову у поновленні строку для пред`явлення до виконання ухвали суду до таких ухвал не належить, 
Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції     термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)  вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції має відмовляти у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Тому з метою забезпечення єдності та стабільності судової практики, забезпечення передбачуваності застосування правових норм, недопущення порушення прав інших учасників цієї справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження в частині оскарження ухвали місцевого суду та постанови апеляційного суду в частині відмови в поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання підлягає закриттю на підставі статті 296 ГПК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №910/9883/17, підстав для відступу від якої суд не вбачає.
Враховуючи наведене, судові витрати відповідно до  статті 129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.
Керуючись статтями 296,  300,  301,  308,  309,  314,  315, 317  ГПК України, Верховний Суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Родовід Банк" Караченцева Артема Юрійовича на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.02.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2020 в частині відмови у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа.
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Родовід Банк" Караченцева Артема Юрійовича залишити без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.07.2020 та ухвалу  Господарського суду міста Києва від 27.02.2020 у справі  № 34/557-35/414 в частині відмови у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" про заміну сторони виконавчого провадження залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя | Могил С.К.
Судді: | Волковицька Н.О.
| Случ О.В.