Постанова
Іменем України
18 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 651/181/19
провадження № 61-20539св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,
Шиповича В. В. (суддя - доповідач),
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Верхньорогачицька районна рада Херсонської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Верхньорогачицького районного суду Херсонської області, у складі судді Загрунного В. Г., від 22 серпня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Вейтас І. В., Кузнєцової О. А., Радченка С. В., від 23 жовтня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Верхньорогачицької районної ради Херсонської області про поновлення права на земельну ділянку.
Позовні вимоги мотивовані тим, що він є спадкоємцем після своєї матері 
ОСОБА_2 .
Батьками ОСОБА_3 були ОСОБА_4 (1894-1957) та ОСОБА_5 (1895-1981) які 08 квітня 1930 року на підставі Постанови Центрального Виконавчого Комітету (далі – ЦВК) Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі – СРСР) і Ради Народних Комісарів) (далі – РНК) СРСР від 01 лютого 1930 року «Про заходи з укріплення соціалістичного переустрію сільського господарства в районах суцільної колективізації і по боротьбі з куркульством» та рішення засідання Зеленівської сільської ради були репресовані – розкуркулені та виселені з Мелітопольського округа на спецпоселення до Красноярського краю, з конфіскацією майна.
01 грудня 2009 року ОСОБА_6 видано довідку про реабілітацію членів її родини. 
Мати позивача, як спадкоємець першої черги реабілітованих осіб, прийняла у спадщину і відповідні права свого батька, які були порушені внаслідок репресії.
12 лютого 2014 року комісія з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області прийняла рішення, яким встановлено факт розкуркулення сім`ї ОСОБА_7 08 квітня 1930 року та виселення до Красноярського краю. Пунктом 3 вказаного рішення вирішено здійснити виплату грошової компенсації ОСОБА_6 , яка є спадкоємцем першої черги, за конфісковане майно її батька, а пунктом 5 зобов`язано Зеленівську сільську раду повернути у власність ОСОБА_6 житловий будинок.
19 лютого 2017 року, з метою поновлення порушеного репресіями права на земельну ділянку площею 64 десятини, ОСОБА_6 звернулась до комісії 
з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області. 
Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області № 4 від 02 березня 2017 року, заяву ОСОБА_6 про поновлення права на земельну ділянку площею 64 десятини відхилено.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.
На думку позивача комісія не розглянула заяву його матері по суті, оскільки у своїй заяві ОСОБА_6 просила поновити право на земельну ділянку площею 64 десятини, незаконно порушене внаслідок репресії, а не повернути її в натурі.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд поновити за ним на підставі частини другої статті 90 Земельного кодексу (далі – ЗК) України та 
частини першої статті 4 Закону України від 17 квітня 1991 року № 962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 
1917-1991 років» (попередня назва - Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні») (далі по тексту– Закон № 962-XII) порушене репресією право на земельну ділянку площею 64 десятини (70 гектарів) в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_6 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Верхньорогачицького районного суду Херсонської області 
від 22 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт реабілітації родини позивача підтверджено; уповноваженими державою органами здійснено виплату грошової компенсації; повернуто житловий будинок, який не був конфіскований і зберігся до цього часу, а також присадибну ділянку площею 0,25 га для обслуговування будинку. Тобто, права жертв політичних репресій поновлено, в порядку і спосіб, що визначені Законом № 962-XII (тут і далі по тексту в редакції на час прийняття рішень комісією з питань поновлення прав реабілітованихза зверненнями ОСОБА_6 ) та Положенням про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 112 від 18 лютого 1993 року (далі – Положення). Підстав для поновлення прав позивача на земельну ділянку площею 64 десятини (70 гектарів) судом не встановлено.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Херсонського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 22 серпня 
2019 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що права спадкоємців реабілітованих осіб поновлені в порядку і спосіб, що визначені Законом № 962-XII та Положенням. Крім того, колегія суддів вважала, що підстави для застосування до спірних правовідносин вимог частини другої статті 90 ЗК України відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду,
ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 22 серпня 
2019 року і постанову Херсонського апеляційного суду від 23 жовтня 
2019 року, ухваливши нове рішення і про задоволення його вимог в повному обсязі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження по справі № 651/181/19 та витребувано її матеріали 
з Верхньорогачицького районного суду Херсонської області.
У грудні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вважав, що сди не врахували, що він не заявляв вимог про повернення земельної ділянки, а просив поновити права на землю, що не заборонено 
Земельним кодексом України. Декрет «Про землю» не обмежував право на землю його рідних. Хоча ЗК УРСР 1922 року і було скасовано право приватної власності на землю, проте було передбачено безстрокове право на землю, яке поширювалось у тому числі на родину його діда.
Відзив на касаційну скаргу у встановлений судом строк не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно архівної довідки від 01 грудня 2009 року УМВС України в Херсонській області, 08 квітня 1930 року на підставі постанови ЦВК СРСР і РНК СРСР 
від 01 лютого 1930 року «Про заходи з укріплення соціалістичного переустрою сільського господарства в районах суцільної колективізації і по боротьбі з куркульством» та рішення засідання Зеленівської сільської ради, ОСОБА_5 , його дружина та їх діти: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 були репресовані, а саме розкуркулені та виселені із Мелітопольського округу на спецпоселення до Красноярського краю. У документальних матеріалах є відомості про те, що ОСОБА_5 мав власної землі 64 десятини, при розкуркулюванні відібрано майно та гроші в сумі 293, 50 рублів. З обліку спецпоселення звільнені у 
1947 році. На підставі статті 3 Закону № 962-XII вказані особи – реабілітовані.
Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради № 2 від 12 лютого 2014 року «Про звернення ОСОБА_6 щодо повернення майна, визнання права власності та підтвердження факту реабілітації»:
1. Встановлено факт розкуркулення сім`ї ОСОБА_5 08 квітня 1930 року та виселення сім`ї до Красноярського краю.
2. Підтверджено факт реабілітації ОСОБА_3 .
3. Відповідно до пунктів 18, 19 постанови Кабінет Міністрів України № 112 
від 18 лютого 1993 року «Про внесення змін і доповнень до Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам» та «Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення права реабілітованих» вирішено здійснити виплату ОСОБА_6 , як спадкоємцю першої черги:
- грошової компенсації за конфісковане майно її батька ОСОБА_5 у розмірі 15 мінімальних заробітних плат;
- компенсації за вилучені 08 квітня 1930 року кошти в сумі 293,50 рублів під час розкуркулення її батька ОСОБА_5 .
4. Зобов`язано фінансове управління районної державної адміністрації провести відповідний розрахунок грошової компенсації.
5. Беручи до уваги той факт, що будинок, в якому проживала сім`я 
ОСОБА_5 до репресії за адресою: АДРЕСА_1 , не був конфіскований та зберігся до теперішнього часу, на даний момент в ньому ніхто не зареєстрований та не проживає, присадибна ділянка для обслуговування будинку вільна, зобов`язано Зеленівську сільську раду повернути даний будинок у власність ОСОБА_6 .
6. Згідно пункту 11 Положення, в зв`язку з тим, що на теренах колишнього Радянського Союзу земля була націоналізована (соціалізована), відмовлено у поверненні земельної ділянки у розмірі 64 десятини в натурі.
7. На підставі статті 6 Закону № 962-XII рекомендовано ОСОБА_6 звернутися для видачі посвідчення реабілітованого за місцем проживання заявниці. 
Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верхньорогачицької районної ради Херсонської області № 4 від 02 березня
2017 року заяву ОСОБА_6 про поновлення права на земельну ділянку площею 64 десятини, що дорівнює 70 гектарам, відхилено. Пункт 6 рішення комісії 
від 12 лютого 2014 року № 2 залишено без змін.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.
Відповідно до заповіту ОСОБА_6 заповіла все своє майно ОСОБА_1 
18 грудня 2018 року державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апальковим Є. В. видано ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 2/3 частини у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі по тексту в редакції Кодексу чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої-другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 3 Закону № 962-ХІІ було передбачено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.
За положеннями Закону № 962-ХІІ вилучені будівлі та інше майно по можливості, повертаються репресованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна (частина друга статті 5).
Статтею 4 Закону № 962-ХІІ передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Згідно з частинами третьою, п`ятою статті 5 Закону Закон № 962-ХІІ не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів. Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 3 Положення громадянам, реабілітованим згідно із статтею 1 і статтею 3 Закону № 962-ХІІ, повертаються вилучені у них будівлі та інше майно або відшкодовується їх вартість (за винятком майна, цивільний обіг якого було заборонено на час піддання репресіям). У разі смерті реабілітованого вилучені будівлі та інше майно повертаються (відшкодовується їх вартість) спадкоємцям першої черги.
Згідно із пунктом 10 Положення комісії визначають склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому, і встановлюють його вартість на підставі документів про вилучення і реалізацію майна, одержуваних з архівів та інших установ. Спадкоємцям реабілітованих повертається майно або відшкодовується його вартість при поданні свідоцтв про право на спадщину.
Пунктом 11 Положення визначено, що не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів.
Майно реабілітованим повертають державні органи, підприємства та організації незалежно від форм власності (у тому числі колективні сільськогосподарські підприємства), об`єднання громадян або їхні правонаступники, громадяни чи їхні спадкоємці, яким майно первинно було передано безкоштовно (пункт 13 Положення).
Якщо майно не збереглося, його вартість компенсується тими підприємствами й організаціями, які першими одержали це майно, або їхніми правонаступниками. В інших випадках відшкодування вартості майна провадиться за рахунок коштів місцевого бюджету (пункт 14 Положення).
Декретом «Про землю» Другого Всеросійського з`їзду Рад від 26 жовтня 
(8 листопада) 1917 року, запровадженим в УРСР відповідно до постанови Першого Всеукраїнського з`їзду Рад, було проголошено, що приватна власність скасовується назавжди, вся земля перетворюється у всенародне добро і безоплатно передається трудящим у користування.
Земельним кодексом УРСР 1922 року, було передбачено скасування  приватної власності на землю, заборонено купівлю-продаж, дарування, заставу та заповіт землі. Всі землі сільськогосподарського призначення, а також ті, що можуть бути використані для сільськогосподарського виробництва утворювали єдиний державний земельний фонд, який знаходився у відання Народного комісаріату землеробства та його місцевих органів.
У Земельному кодексі УРСР 1970 року було констатовано, що державна власність на землю, яка виникла в результаті націоналізації становить основу земельних відносин в СРСР, до складу якого входила УРСР.
Таким чином земельна ділянка площею 64 десятини вибула із власності ОСОБА_5 не в результаті репресій, а внаслідок націоналізації на підставі відповідних нормативних актів. Аналогічним чином, внаслідок націоналізації, право власності на землю втратили й інші громадяни, які мали таке право і проживали на території колишньої УРСР. 
ОСОБА_5 , як і будь-яка інша фізична особа, за Радянської влади, в силу існуючих на той час державного устрою та правової системи, незалежно від факту застосування репресій, не міг мати у власності та, на законних підставах, одноосібно користуватися земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 64 десятини (70 га).
Встановлюючи право приватної власності громадян на землю у незалежній Україні, законодавцем було врегульовано питання повернення земель колишнім власникам та землекористувачам.
Так у статті 6 Земельного кодексу України (в редакції від 13 березня 
1992 року) було передбачено, що колишнім власникам землі (їх спадкоємцям) або землекористувачам земельні ділянки не повертаються. За їх бажанням їм може бути передано у власність або надано у користування інші земельні ділянки на загальних підставах.
Згідно із частиною четвертою статті 78 чинного ЗК України особам 
(їх спадкоємцям), які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 
1992 року (з дня набрання чинності Земельним кодексом України) земельні ділянки не повертаються.
Враховуючи положення законодавства, як на час реабілітації ОСОБА_5 та членів його родини так і на час розгляду комісією з питань поновлення прав реабілітованих звернень ОСОБА_6 , були відсутні правові підстави для поновлення останній прав на земельну ділянку площею 64 десятини (70 га).
Крім того як на час звернень ОСОБА_6 до комісії з питань поновлення прав реабілітованих так і на час пред`явлення ОСОБА_1 позову до суду, діюче в Україні законодавство не передбачало повернення майна, яке було націоналізовано на підставі відповідних нормативних актів.
Через те, що позивач, за положеннями законодавства України, не міг успадкувати право на земельну ділянку площею 64 десятини (70 га), адже таке право не належало його матері на час відкриття спадщини, підстави для поновлення такого права за ОСОБА_1 також відсутні. 
Зважаючи на викладене, суди дійшли вірного по суті висновку про відсутність підстав для поновлення за позивачем прав на земельну ділянку площею 
64 десятини (70 га).
Доводи заявника про те, що ним не заявлялась вимога про повернення земельної ділянки, а заявлено вимогу про поновлення порушеного репресією права на землю, на правильність висновків судів не впливають, оскільки поновлення права на землю має передбачати конкретні дії, зокрема, щодо повернення земельної ділянки у власність чи користування, або сплату відповідної компенсації за неї.
Доводи касаційної скарги ґрунтуються на помилковому тлумаченні заявником норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини та які, були правильно застосовані судами попередніх інстанцій. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили і оцінили докази, встановили обставини, які мають значення для справи, правильно застосували норми матеріального права та не допустили таких порушень норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржених судових рішень.
Враховуючи наведене, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення Верхньорогачицького районного суду Херсонської області 
від 22 серпня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду 
від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Верхньорогачицького районного суду Херсонської області 
від 22 серпня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду 
від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Головуючий   Судді:  	Є. В. Синельников   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   С. Ф. Хопта   В. В. Шипович